09.03.21
22-ц/812/585/21
Провадження №22-ц/812/585/21 

П О С Т А Н О В А 
Іменем України

09 березня 2021 року м. Миколаїв
колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,
із секретарем судового засідання: Колосовою О.М.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №484/3684/20 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення, яке постановив Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області під головуванням судді Фортуни Тетяни Юріївни у приміщенні цього суду 14 січня 2021 року, повний текст якого складений 18 січня 2021 року, за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

У липні 2020 р. Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі – АТ КБ «ПРИВАТБАНК», Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 звернулася до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим 04 жовтня 2012 р. підписала заяву б/н, в якій зазначила про згоду на те, що ця заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами, з якими відповідачка ознайомлена та які викладені на сайті: www.privatbank.ua, складають договір про надання банківських послуг. Таким чином, виходячи з положень статті 634 ЦК України між сторонами був укладений договір про надання банківських послуг. За умовами укладеного сторонами договору банком відкритий відповідачці кредитний рахунок, відповідачці видано кредитну картку та встановлений кредитний ліміт, який згодом збільшений до 33500 грн. 
Посилаючись на те, що банк виконав в повному обсязі зобов`язання за договором, надавши відповідачці можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах договору та в межах встановленого кредитного ліміту, тоді як у зв`язку з неналежним виконанням відповідачкою умов кредитного договору станом на 09 вересня 2020 р. виникла заборгованість у розмірі 70124 грн. 63 коп., з яких: 36322 грн. 82 коп. – заборгованість за тілом кредиту (простроченим); 18956 грн. 79 коп. – заборгованість за простроченими відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України, а також – 14845 грн. 02 коп. пені.
01 грудня 2020 р. від відповідачки на адресу суду надійшов відзив, в якому вона просила у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Відзив мотивований тим, що у наданій позивачем анкеті-заяві від 04 жовтня 2012 року процентна ставка не зазначена, а долучені позивачем Правила та умови надання банківських послуг та витяг з тарифів  відповідачкою не підписані, тому їх не можна вважати частиною кредитного договору у зв`язку із відсутністю доказів домовленості між сторонами щодо ціни договору у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Відповідачка ніколи не визнавала наявність кредитного договору з позивачем та не вчиняла дій на погашення кредитних зобов`язань, а позивач не надав доказів на підтвердження перерахування або видачі кредитних коштів, отримання відповідачкою платіжної картки. Наданий позивачем розрахунок заборгованості є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків. Позивачем безпідставно у тіло кредиту включались відсотки, погашені за рахунок кредитних коштів, а тому заявлена до стягнення сума не є обґрунтованою. Позивач не надав доказів, які підтверджують факт укладання кредитного договору. Також ОСОБА_1  просила застосувати наслідки спливу строку позовної давності. 
       Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 січня 2021 р. у задоволенні позову Банку відмовлено.
       Рішення суду мотивовано тим, що належними та допустимими доказами доведений факт укладання між позивачем та відповідачкою кредитного договору №б/н від 04 жовтня 2012 року, згідно з яким відповідачка отримала кредитну картку з кредитним лімітом, розмір якого неодноразово було змінено – максимальний розмір становив 33500,00 грн., яким в подальшому користувалась.
       Водночас, позивач не довів правомірність нарахування та стягнення з відповідачки заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК України, оскільки відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому виді ціну договору у виді сплати відсотків у нарахованому позивачем розмірі. А із виписки по рахунку відповідачки, наданої позивачем, вбачається що відповідачка внесла на рахунок кошти у більшій сумі ніж отримала, натомість внесені кошти було зараховано в рахунок сплати пені за прострочку за кредитом, процентів відповідно до ст. 625 ЦК України, нарахованих у розмірі, не обумовленому сторонами, відсотків за використання кредитного ліміту, щодо яких відсутні докази про досягнення сторонами згоди. Тому суд дійшов висновку про відсутність заборгованості відповідачки.
Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю позовних вимог, він не вбачав підстав для розгляду питання про застосування наслідків спливу строку позовної давності. 
       В апеляційній скарзі представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вказує, що рішення суду в частині відмови в задоволенні позовної вимоги щодо стягнення заборгованості по тілу кредиту є необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального і матеріального права, з неповним дослідженням письмових доказів та дійсних обставин справи, що мають значення для справи, а тому просить скасувати рішення суду в цій частині та ухвали нове рішення про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту в повному обсязі, в іншій частині рішення суду - залишити без змін. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду про те, що відповідачкою було погашено заборгованості по тілу кредиту більше ніж використано є помилковим, оскільки окрім кредитного ліміту відповідачці було надано споживчий кредит «Швидкий кредит («Миттєва розстрочка»), що підтверджується копією паспорту кредиту. Оскільки відповідачка не проводила погашення заборгованості за сервісом «Миттєва розстрочка», то позивач проводив погашення цієї заборгованості за рахунок овердрафту, встановленого на кредитну картку, внаслідок чого заборгованість за тілом кредиту є більшою, ніж сума встановленого кредитного ліміту. 
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.
Рішення суду в частині відмови у стягненні передбачених статтею 625 ЦК України процентів за порушення строків виконання грошового зобов`язання та пені не оскаржується та предметом апеляційного перегляду не було.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами  ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Рішення суду відповідає вказаним положенням закону.
Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, 04 жовтня 2012 року ОСОБА_1 звернулася до Публічного акціонерного товариства «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є позивач, з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н (а.с. 19).
Своїм підписом у заяві ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, з якими її ознайомлено, складають договір про надання банківських послуг.
В подальшому відповідачкою на підставі укладеного договору про надання банківських послуг були отримані кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту, максимальний розмір якого становив 33500 грн. на платіжну картку.
Факт укладання такого договору, користування кредитними коштами встановлений судом першої інстанції і відповідачкою в апеляційному порядку не оспорюється та підтверджується, крім підписаної відповідачкою анкети-заяви, також випискою по особовому рахунку на ім`я ОСОБА_1 , яка відповідно до положень статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, є первинним документом, який підтверджує здійснені по банківському рахунку операції, (а.с. 55-61). 
Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1054 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив про стягнення з відповідачки, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), проценти за користування кредитними коштами, пеню і проценти, нараховані в порядку статті 625 ЦК України (84% річних).
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 04 жовтня 2012 р., посилався на Тарифи Банку, Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті  www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПРИВАТБАНКУ, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів) і 84% річних за порушення строків виконання грошового зобов`язання, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 р. (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
За таких обставин суд першої інстанції правильно вважав, що надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг не є складовою укладеного сторонами кредитного договору та не визначають його суттєві умови, в тому числі щодо розміру процентів (за користування кредитним коштами та за прострочення виконання грошового зобов`язання) та сплати неустойки (зокрема, пені). Такі висновки відповідають наведеним положенням закону та правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
Як встановив суд, підписавши анкету-заяву, пройшовши ідентифікацію клієнта, відповідачка уклала з позивачем договір про надання банківських послуг (далі – Договір), що підтвердила своїм підписом на заяві, в межах умов якого відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.
Такий договір є укладеним, оскільки дотримано вимоги до письмової форми (укладений шляхом підписання документу) і сторони, таким чином, дійшли згоди щодо істотних умов, притаманних даному виду договору.
Кредитна картка - це іменний (з ідентифікатором власника) грошовий оплатно-розрахунковий банківський документ, який використовується для надання споживчого кредиту.
Згідно наданої позивачем довідки після укладання договору про надання банківських послуг відповідачка отримала кредитні картки: 05 березня 2013 року № НОМЕР_1 з терміном дії 07/16, 26 листопада 2015 року № НОМЕР_2 з терміном дії 11/19, 05 березня 2018 року № НОМЕР_3 з терміном дії 01/22, за допомогою яких використовувала кредитні кошти, надані позивачем. 
Таким чином Банк надав відповідачці ОСОБА_1 грошову банківську споживчу позику, тобто грошовий банківський споживчий кредит шляхом кредитування за допомогою кредитної картки.
Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення – невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
В силу частини 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. 
Банк виконав передбачені Договором зобов`язання, надавши відповідачці кредит у вигляді ліміту. 
Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, виписки з особового рахунку ОСОБА_1 , відповідачка використовувала кредитні кошти та тривалий час проводила виплати на погашення отриманих у кредит грошових сум. 
Звертаючись з позовом, Банк наполягав на тому, що у відповідачки утворилась заборгованість, яка станом на 09 вересня 2020 року складає 70124 грн. 63 коп., з яких: 36322 грн. 82 коп. – заборгованість за тілом кредиту (простроченим); 18956 грн. 79 коп. – заборгованість за простроченими відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України, а також – 14845 грн. 02 коп. пені.
               Установивши, що підписана ОСОБА_1 анкета-заява не містить умов щодо порядку та строку повернення кредитних коштів, розміру та порядку оплати процентів за користування кредитним коштами, відповідальності позичальника за несвоєчасне виконання зобов`язань, суд обґрунтовано виходив з того, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та відповідальність у вигляді неустойки (пені) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, що за відсутності належних доказів, які б достовірно підтверджували прийняття представлених банком умов та тарифів відповідачкою та приєднання до них як другої сторони до запропонованого договору, є підставою для відмови у стягненні процентів та пені.
Також з наданого позивачем розрахунку заборгованості та виписки по рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_1 , вбачається, що відповідачкою було використано 12599 грн. 64 коп. кредитних коштів, тоді як в погашення кредитної заборгованості внесла 136971 грн. 06 коп. Таким чином відповідачка внесла на рахунок позивача коштів у більшій сумі, ніж отримала, натомість внесені кошти було зараховано Банком в рахунок сплати пені за прострочку за кредитом, процентів відповідно до ст. 625 ЦК України, нарахованих у розмірі, необумовленому сторонами, відсотків за використання кредитного ліміту, щодо яких відсутні докази про досягнення сторонами згоди про їх розмір. 
За такого колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем наявності у ОСОБА_1 заборгованості з повернення кредитних коштів, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позову. 
             Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував при вирішенні спору, що відповідачкою окрім кредитного ліміту було надано також споживчий кредит «Швидкий кредит» («Миттєва розстрочка»), а через те, що вона погашення заборгованості за сервісом «Миттєва розстрочка» не проводила, позивач здійснював погашення цієї заборгованості за рахунок овердрафту, встановленого на кредитну картку, внаслідок чого заборгованість за тілом кредиту є більшою, ніж сума встановленого кредитного ліміту. 
       Так, всупереч положень частини 1 статті 81 ЦПК України щодо розподілу обов`язку доказування позивач будь-яких доказів укладання з ОСОБА_1 договору споживчого кредиту «Швидкий кредит» («Миттєва розстрочка»), умов цього договору, порядку, строків отримання та повернення за цим договором кредитних коштів не надав, позовні вимоги зазначеними обставинами не обґрунтовував, в позовній заяві вимог про стягнення заборгованості за цим договором не заявляв. За такого у суду не було підстав для з`ясування таких обставин та їх врахування при вирішенні спору. 
З урахуванням викладеного суд першої інстанції повно та всебічно встановивши обставини справи, вірно визначився з характером спірних правовідносин та нормами права, які регулюють спірні правовідносини, а тому в силу статті 375 ЦПК України відсутні підстави для скасування рішення суду, яке постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права. 
Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Оскільки рішення суду першої інстанції залишається без змін, відсутні передбачені законом підстави для розподілу судових витрат. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів 

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення, рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

________________________________________
Повний текст постанови складений 09 березня 2021 року