справа № 373/957/20
головуючий у суді І інстанції Свояк Д.В.
провадження № 22-ц/824/2835/2021
 
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
 
ПОСТАНОВА
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
13 січня 2021 року                                                                     м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу  Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 08 жовтня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
 
В С Т А Н О В И В:
 
У липні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі - АТ КБ "ПриватБанк", Банк) звернулось до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором від 12 жовтня 2012 року в розмірі 17355 грн 85 коп, з яких: 15567 грн 45 коп - заборгованість за тілом кредиту; 150 грн  - нарахована пеня; 572 грн 65 коп. - заборгованість за простроченими відсотками; 1065 грн 75 коп - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно із ст. 625 ЦК України посилаючись на те, що між сторонами укладено кредитний договір, внаслідок невиконання відповідачем вимог якого виникла зазначена заборгованість.
Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 08 жовтня 2020 року у задоволенні позовних вимог АТ КБ "Приватбанк" відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду АТ КБ "Приватбанк", в інтересах якого діє представник Крилова О.Л., звернулося до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ "Приватбанк" задовольнити в повному обсязі.
Свої доводи мотивує тим, що внаслідок невиконання зобов`язань щодо повернення отриманих згідно із анкетою-заявою кредитних коштів, у відповідача виникла заборгованість, а відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, оскільки суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них.
Активізація відповідачем картки та користування картковим рахунком, на думку скаржника, свідчить про укладення сторонами кредитного договору.
Зазначає, що посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17-ц), суд не звернув уваги на наявний в матеріалах справи витяг з Умов та Правил надання банківських послуг ( в редакції, що діяла на момент підписання анкети-заяви), затверджений наказом ( в редакції, що діяла на момент підписання анкети-заяви). Вважає, що в даній справі суд повинен був звернути увагу на ці обставини та відступити від висновків Великої Палати Верховного Суду, яка ґрунтується на можливості банку надати будь-яку редакцію Умов та Правил надання банківських послуг.
Вказує, що на момент укладення кредитного договору діяла процентна ставка 30 % річних, також умовами договору (п.п.2.1.12.6.1) передбачено умови щодо сплати пені. Відповідно, суд безпідставно  вважав непогодженими умови щодо сплати процентів та пені.
Зазначає, також, що відповідач не спростував жодними належними та допустимими доказами факт укладення кредитного договору та ознайомлення з його умовами, не заперечував розмір наявної заборгованості.
Не погоджується із висновком суду про те, що внесені відповідачем кошти на погашення заборгованості повинні були спрямовуватися на погашення безпосередньо заборгованості за фактично отриманими кредитними коштами (тілом кредиту) суперечать ст.ст. 534, 1048, 1054 ЦК України та умовам договору.
Вважає, що суд безпідставно відмовив у стягнення фактично отриманих кредитних коштів, процентів за ст. 625 ЦК України та неустойки,  порушивши норми матеріального та процесуального права.
Відповідач відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду не надіслав.
Згідно із ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки у справі ціна позову становить 17355 грн 85 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і указана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни  судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позивач не надав належних і допустимих доказів погодження сторонами умов кредитування, розмір відсоткової ставки за користування кредитом, порядок нарахування і сплати штрафу та пені за невиконання умов договору. Крім того, вказав що із виписки по рахунку вбачається, що відповідач зняв близько 14960 грн, а здійснив поповнення на суму близько 24271 грн, що є більше за основну суму зобов`язання на суму, що складає 9311 грн.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи із наступного.
Відповідно до частин першої, другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи 12 жовтня 2012 року відповідач ОСОБА_1   підписав анкету-заяву №б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приват Банк.
На підтвердження погодження умов договору АТ КБ "ПриватБанк" надано до матеріалів позовної заяви також витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна", а саме "Універсальна, 30 днів пільгового періоду", Універсальна,55 днів пільгового періоду", "Універсальна CONTRACT", "Універсальна GOLD", витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифи обслуговування карткових рахунків, розрахунок заборгованості, виписку з рахунку, копію паспорта відповідача (а.с.13-30).
У заяві позичальника від 12 жовтня 2012 року процентна ставка не зазначена. Ні суду першої інстанції ні суду апеляційної інстанції позивач не надав підписану позичальником довідку про умови кредитування, яка б підтверджувала, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, тому відсутні підстави вважати встановленими обставини щодо досягнення сторонами домовленості про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, а відтак укладення кредитного договору.
Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 12 жовтня 2012 року, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Оскільки матеріали справи не містять доказів, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, відсутні підстави вважати встановленими обставини щодо досягнення сторонами домовленості про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19).
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що судом безпідставно взято до уваги правовий висновок, висловлений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, з огляду на таке.
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою АТ КБ "ПриватБанк" посилався на те, що в матеріалах справи наявні витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, що діяли на момент підписання ОСОБА_1 анкети-заяви. За таких обставин, на думку позивача, суд першої інстанції повинен був відступити від висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17, яка ґрунтується на можливості Банку надати будь-яку редакцію Умов та Правил надання банківських послуг.
Дійсно, в матеріалах справи наявні витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, а також наказ Банку щодо затвердження Умов та Правил надання послуг в редакції, що діяли на момент підписання ОСОБА_1 анкети-заяви.
Водночас, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 дійшла висновку, що Умови та Правила надання банківських послуг у ПриватБанку з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою договору, якщо вони не підписані та не визнаються відповідачем.
Матеріали справи не містять доказів, що Умови та Правила, які діяли на момент підписання анкети-заяви підписані відповідачем.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно взято до уваги висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що факт погодження між сторонами істотних умов підлягає доведенню лише у разі заперечення відповідача, оскільки за приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Крім того, за приписами процесуального законодавства позивач повинен надати докази разом із позовною заявою. В свою чергу подання відповідачем відзиву на позов є правом останнього. Відсутність заперечень проти позову з боку відповідача не є безумовною підставою для задоволення позову.
Разом з цим, саме на позивача покладено обов`язок доводити у справі про стягнення заборгованості розмір заборгованості, дату коли виникла заборгованість, період невиконання грошового зобов`язання та погодження між сторонами істотних умов щодо здійснення нарахувань.
Доводи апеляційної скарги, що позичальник в анкеті-заяві підтвердив, що підписана ним заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг в ПриватБанку, а також Тарифами Банку, складає між ним та Банком Договір, є безпідставними, оскільки дані обставини не підтверджують наявність погодження істотних умов договору кредиту, зокрема щодо сплати відсотків та штрафів. З цих же підстав не заслуговують на увагу судової колегії і доводи апеляційної скарги щодо не спростування відповідачем факту укладення кредитного договору та ознайомлення з його умовами.
Також є безпідставними доводи апеляційної скарги, що відповідач користувався кредитними коштами та здійснював погашення заборгованості за кредитом, оскільки дані обставини не є належними доказами погодження між сторонами істотних умов договору - розмір відсотків за користування кредитом та штрафів.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У своїй постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Враховуючи наведене доводи апеляційної скарги щодо необхідності врахування висновку Верховного Суду, зазначеного у постанові від 08 липня 2019 року у справі №923/760/18 є безпідставними, оскільки відповідна постанова хоч і датована пізніше, однак є постановою Верховного Суду, а не останньою правовою позицією Великої Палати Верховного Суду.
Аналогічно не підлягають врахуванню у цих правовідносинах висновки Верховного Суду, зазначені у постановах: від 11 вересня 2019 року у справі №642/5533/15-ц; від 19 вересня 2019 року у справі №127/7543/17; від 23 грудня 2019 року у справі №375/250/18 та від 29 липня 2020 року у справі №753/10779/16-ц.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для стягнення заявлених вимог в частині відсотків колегія апеляційного суду виходить із наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Як убачається із обґрунтувань позову та доводів апеляційної скарги, позивач у позові вимог щодо стягнення нарахованих на підставі ст. 1048 ЦК України відсотків не заявляв, а просив стягнути 572,65 грн договірних відсотків та 1065,75 грн відсотків, які встановлені законодавчим актом, а саме  на підставі ст. 625 ЦК України.
Підстави стягнення договірних відсотків є недоведеними, оскільки не доведено узгодження сторонами відповідних умов договору, що правильно встановлено судом першої інстанції.
Колегія апеляційного суду також погоджується із висновком суду першої інстанції про недоведеність підстав для нарахування передбачених ст. 625 ЦК України відсотків з урахуванням наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
Частиною 1 ст. 612 цього Кодексу також встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.
Отже, з наведених норм права вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Однак, укладений між сторонами кредитний договір від 12 жовтня 2012 року у вигляді заяви-анкети, не містить кінцевого строку повернення усього кредиту (користування ним).
Тому, відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав. Отже, банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
При цьому, саме з часу звернення банку з вимогою про повернення коштів у відповідача виникає обов`язок щодо виконання грошового зобов`язання.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19).
Докази звернення позивача із вимогою про дострокове повернення кредиту до позову не надані.
Крім того, підставою для нарахування передбачених статтею 625 ЦК України відсотків є наявність невиконаного грошового зобов`язання, а позивачем надано доказів існування заборгованості, тому підстави для задоволення позову в частині стягнення відсотків за прострочення основного зобов`язання відсутні.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №200/5647/18 зазначив, що належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту є виписка по картковому рахунку.
Суд перевіривши розрахунок, встановив, що заборгованість позивача нараховувалась з урахуванням відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, які позивачу були нараховані безпідставно.
З огляду на те, що анкета-заява від 12 жовтня 2012 року не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків та пені, суми надходжень, які банком були розподілені на погашення складових заборгованостей підлягають зарахуванню саме на погашення тіла кредиту.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції правомірно встановив, що під час розрахунку заборгованості слід враховувати лише фактично використані та повернуті позичальником кошти банку. 
Так, судом першої інстанції з урахуванням лише фактично використаних та повернутих позичальником коштів банку встановлено, що позичальником повернуто грошових коштів на більшу від основного зобов`язання суму, різниця якої складає близько 9311 грн, тому наявність заборгованості є не підтвердженою.
Внаслідок чого встановлено, що сума повернутих позичальником коштів, перевищує суму фактично використаних коштів банку.
Позивачем доводів, які спростовують відповідний розрахунок, не наведено.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Положеннями ч. 1-2 ст. 13 ЦПК України також передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Суд першої інстанції всебічно і об`єктивно  дослідив надані позивачем докази, яким дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено у відповідності до норм матеріального та процесуального права, а тому підстави до його скасування з мотивів викладених у апеляційній скарзі відсутні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з частиною 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у пункті 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" залишити без задоволення.
Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 08 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених в ст. 389 ЦПК України.

 
Головуючий	Т.О. Писана  	
Судді	К. П. Приходько  	
	С.О. Журба