ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
іменем України

11 березня 2021 року
м. Харків

справа № 646/2769/20
провадження № 22-ц/818/1147/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Котелевець А.В.,
суддів - Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Аннет»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_2 - представника ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2020 року в складі судді Теслікової І.І.,

у с т а н о в и в : 

У травні 2020 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аннет» (далі - ТОВ «Аннет») та просила стягнути з відповідача на її користь суму франшизи у розмірі 2 000,00 грн та 5 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.
Позов мотивовано тим, що 04 грудня 2019 року на майдані Захисників України, 1, в м. Харкові відбулася дорожньо - транспортна пригода (далі - ДТП) за участі автомобіля Volgabus 429801, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 , та автомобіля Hyundai І20, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 .
Постановою Московського районного суду м. Харкова від 16 березня 2020 року провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 124 КУпАП, відносно водія ОСОБА_3 , закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності.
На час ДТП цивільно - правова відповідальність водія ОСОБА_3 була застрахована у Акціонерному товаристві «СТРАХОВА ГРУПА «ТАС» (далі -АТ СГ «ТАС») на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АО 5966371 від 02 серпня 2019 року. Франшиза, згідно з полісом, становить 2 000,00 грн. Страхова компанія виплатила на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування за завдану майнову шкоду в розмірі 8 372,00 грн. 
На час вчинення ДТП ОСОБА_3 перебував у трудових стосунках з TOB «АННЕТ», працюючи на посаді водія та здійснював свої посадові обов`язки. Тому саме з роботодавця водія ОСОБА_3 на користь позивача підлягає стягненню франшиза в розмірі 2 000,00 грн. 
Зазначає, що вона також зазнала моральної шкоди, яка полягала в душевних стражданнях, порушенні нормальних життєвих зв`язків та ритмів, яку вона оцінює в розмірі 5 000,00 грн.

30 вересня 2020 року TOB «АННЕТ» подало відзив на позовну заяву, в якому зазначило, що визнає позовну вимогу щодо стягнення франшизи в розмірі 2 000,00 грн, в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 5 000,00 грн просило відмовити.
Відзив мотивовано тим, що товариство не заперечує проти сплати на користь позивача франшизи в розмірі 2 000,00 грн у разі встановлення судом першої інстанції вини водія ОСОБА_3 у вчиненні ДТП, яка сталася 04 грудня 2019 року на майдані Захисників України, 1 в м. Харкові за участі автомобіля Volgabus 429801, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 , та автомобіля Hyundai І20, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 .
Щодо стягнення моральної шкоди зазначає, що позов в цій частині є недоведеним, а тому задоволенню не підлягає. Невизнання водієм ОСОБА_3 своєї вини у вчиненні ДТП не є правовою підставою для покладення обов`язку відшкодування моральної шкоди на TOB «АННЕТ».

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів вини ОСОБА_3 у скоєнні ДТП, яка сталася 04 грудня 2019 року на майдані Захисників України, 1, в м. Харкові за участі автомобіля Volgabus 429801, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 , та автомобіля Hyundai І20, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 . Оскільки вина водія ОСОБА_3 не доведена, правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача розміру франшизи та відшкодування моральної шкоди відсутні.

26 листопада 2020 року ОСОБА_2 - представник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Апеляційна скарга містить доводи, які є аналогічними доводам позовної заяви.
Зазначала, що суд першої інстанції не витребував письмові пояснення свідків, що були присутні під час ДТП і при складенні протоколу та схеми ДТП, з якої вбачається вина ОСОБА_3 та безпідставно залишив поза увагою те, що у відзиві на позовну заяву ТОВ «Аннет» вказало, що визнає позовну вимогу про стягнення на користь позивача франшизи в розмірі 2 000,00 грн.

ТОВ «Аннет» рішення суду першої інстанції не оскаржило, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалось.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд розглядає апеляційну скаргу  ОСОБА_2  - представника  ОСОБА_1  на рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 10 листопада 2020 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами з підстав, передбачених частиною першою статті 369 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що постановою Московського районного суду м. Харкова від 16 березня 2020 року провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 124 КУпАП відносно водія ОСОБА_3 закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності.
У вказаній постанові зазначено, що оскільки на час розгляду справи судом строки накладення адміністративного стягнення сплинули, провадження по справі, відповідно до вимог пункту 7 частини першої статті 247 КУпАП, підлягає обов`язковому закриттю.
Таким чином, вина водія ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП судом не встановлювалась.

На момент ДТП ОСОБА_3 перебував у трудових стосунках з ТОВ «Аннет», працюючи на посаді водія.

Згідно з листом АТ «СГ «ТАС» від 15 квітня 2020 року № 01365/0120 цивільно - правова відповідальність ОСОБА_3 була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на підставі полісу АО 5966371 від 02 серпня 2019 року, відповідно до якого сума франшизи становить 2 000,00 грн.

11 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до АТ «СГ «ТАС» із заявою про страхове відшкодування в розмірі 8 372,00 грн, та як зазначено в позовній заяві, отримала вказану грошову суму.

За змістом положень статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України визначено, що реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Підстави та порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, та шкоди, завданої внаслідок взаємодії цих джерел, визначені нормами статей 1187, 1188 ЦК України.

За загальним правилом шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).

Тобто, відповідальність за шкоду несе безпосередньо особа, яка завдала шкоди. Така особа відповідно до статті 1192 ЦК України має відшкодувати завдані збитки у повному обсязі, розмір яких визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України від 01 липня 2004 року № 1961 - ІV «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961 - ІV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту (пункт 12.1 статті 12 Закону № 1961 - ІV).

Страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування (пункт 36.6 статті 36 Закону № 1961 - ІV).

Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

В постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» надано роз`яснення, що вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно - правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв`язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення, суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо - транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами КПК України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами КПК України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно - правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.

З урахуванням визначених ЦПК України принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу на сторін покладено обов`язок доведення вини водія чи її відсутності у вчиненому ДТП. Сам по собі факт не притягнення винної особи до адміністративної відповідальності не може бути підставою для звільнення її від цивільної відповідальності.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.
Частиною третьою вказаної статті ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами;  2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (частина друга статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України).  Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Частиною шостою статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Дослідивши матеріали справи, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів вини ОСОБА_3 у спричиненні ДТП, яка сталася 04 грудня 2019 року на майдані Захисників України, 1 в м. Харкові за участі автомобіля Volgabus 429801, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 , та автомобіля Hyundai І20, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 .

Позивачем не надано суду першої інстанції ні копій протоколу про адміністративне правопорушення, ні пояснень учасників чи свідків ДТП, які є додатком до такого протоколу, ні висновку автотехнічного експертного дослідження. Не подано таких доказів і в суді апеляційної інстанції.

Таким чином, доводи позивача ґрунтуються лише на постанові Московського районного суду м. Харкова від 16 березня 2020 року та добровільній сплаті страховою компанією страхового відшкодування.

Однак, як встановлено вище, постановою Московського районного суду м. Харкова від 16 березня 2020 року провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 124 КУпАП, відносно водія ОСОБА_3 закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. Вина водія ОСОБА_3 в адміністративній справі судом не встановлювалась.

А добровільна сплата АТ «СГ «ТАС» страхового відшкодування в розмірі 8 372,00 грн на користь ОСОБА_1 не є доказом, на підставі якого можна встановити вину водія ОСОБА_3 у ДТП.

Оскільки вина водія ОСОБА_3 у ДТП не встановлена, правові підстави для відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000,00 грн позивачу відсутні.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не витребував письмові пояснення свідків, що були присутні під час ДТП і при складенні протоколу та схеми ДТП, з якої вбачається вина ОСОБА_3 у скоєнні ДТП, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частина п`ята статті 81 ЦПК України).

Частиною сьомою статті 81 ЦПК України встановлено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, суди не збирають докази самостійно, оскільки це є порушенням принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Статтею 84 ЦПК України встановлено право учасників справи подати клопотання про витребування доказів.

Однак, вказаним правом ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 не скористались ні в суді першої інстанції, ні на стадії апеляційного перегляду справи, відповідних клопотань до судів не подавали.

Також, суд апеляційної інстанції не приймає доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції повинен був задовольнити позов у зв`язку з тим, що у відзиві на позовну заяву ТОВ «Аннет» визнало позовну вимогу про стягнення на користь позивача франшизи в розмірі 2 000,00 грн.

Частиною першою статті 206 ЦПК України встановлено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь - якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (частина четверта статті 206 ЦПК України).

Таким чином, визнання відповідачем позову не є підставою для обов`язкового задоволення позовних вимог. У кожному випадку суд надає оцінку чи не суперечить визнання позову закону та чи не порушує права, свободи чи інтересів інших осіб.

Крім того, як вбачається з відзиву ТОВ «Аннет» на позовну заяву, відповідач не заперечує проти добровільної сплати на користь позивача франшизи у розмірі 2 000,00 грн, якщо вина водія ОСОБА_3 буде встановлена судовим рішенням, яке набере законної сили.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати и детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судового збору та судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судового збору та судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, ч. 1 ст. 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 10 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 11 березня 2021 року.

Головуючий                                                                                  А.В. Котелевець

Судді                                                                                         І.В. Бурлака

О.М. Хорошевський