УХВАЛА
іменем України 
 
18 березня 2021 року
м. Київ
справа № 638/4646/20
провадження № 51-606ск21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу з доповненнями засудженої ОСОБА_4 на вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 липня 2020 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року в межах кримінального провадження № 12020220480001177 від 19 березня 2020 року за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Одеси, жительки АДРЕСА_1 , раніше судимої, останній раз – за вироком Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 травня 2016 року за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 3 місяці та відповідно до статей 75, 76 цього Кодексу звільненої від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК.
Встановлені обставини
За вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 липня 2020 року ОСОБА_4 визнано винуватою та засуджено за ч. 4 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Постановлено рахувати строк відбуття покарання з 19 березня 2020 року.
Частково задоволено цивільний позов потерпілого та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Ліберті Фінанс» 3400 доларів США, що за курсом НБУ станом на 19 березня 2020 року становить 117 254,55 грн, у рахунок відшкодування матеріальної шкоди.
Вирішено питання стосовно долі речових доказів.
Згідно з вироком місцевого суду ОСОБА_4 вчинила злочин за таких обставин.
19 березня 2020 року о 12:21 ОСОБА_4 , перебуваючи на робочій зміні касира
в приміщенні пункту обміну валют у АДРЕСА_2 , діючи повторно, скориставшись тим, що за її діями ніхто не спостерігає, таємно викрала грошові кошти у сумі 20 000 доларів США, які належать ТОВ «Фінансова компанія «Ліберті Фінанс». Після чого ОСОБА_4 з місця вчинення злочину зникла, обернувши викрадені кошти на свою користь, спричинивши ТОВ «Фінансова компанія «Ліберті Фінанс» матеріальну шкоду на суму 20 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 19 березня 2020 року становило 545 370 грн.
Харківський апеляційний суд ухвалою від 12 листопада 2020 року апеляційні скарги обвинуваченої та прокурора залишив без задоволення, а оскаржуваний вирок місцевого суду від 13 липня 2020 року щодо ОСОБА_4 – без змін.
Суть питання
У касаційній скарзі з доповненнями ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить пом`якшити їй покарання. Вважає, що під час постановлення рішень судами попередніх інстанцій не було належним чином враховано визнання вини, щире каяття, факт добровільної видачі працівникам правоохоронних органів частини викрадених коштів (15 700 доларів США), визнання цивільного позову потерпілого (4300 доларів США), відсутність обтяжуючих обставин, не перебування на диспансерних обліках у наркологічному та психоневрологічному диспансерах, стан здоров`я, перебування на утриманні хворої бабусі 1949 р. н., наявність власного житла в м. Одеса та міцних соціальних зв`язків. Крім того, зазначає, що після розгляду справи в апеляційному суді відшкодувала шкоду потерпілому, з дитинства перебуває на обліку в лікаря-кардіолога, а під час перебування під вартою в неї значно погіршився стан здоров`я. Наведені обставини, на думку засудженої, є достатніми підставами для пом`якшення їй призначеного покарання.
 
Мотиви Верховного Суду
У касаційній скарзі з доповненнями засуджена не оскаржує висновків суду в частині доведеності винуватості у вчиненні злочину та кваліфікацію її дій за ч. 4 ст. 185 КК.
Разом із тим посилання ОСОБА_4 на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженої через суворість є безпідставними.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК. 
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Статті 65—73 КК є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання. 
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання, а також зважаючи на принцип індивідуалізації покарання.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім як у випадках засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У такому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення злочину, за який передбачено основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд на підставах, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 75 КК у разі, якщо суд, крім як у випадках засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається з вироку, призначаючи  ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог статей 50 та 65 ККврахував, що обвинувачена раніше судима, повторно вчинила корисливий злочин, який за ступенем тяжкості відповідно
до ст. 12 КК є тяжким, що свідчить про її злочинну спрямованість поведінки та небажання стати на шлях виправлення. Районний суд урахував вік обвинуваченої, стан її здоров`я, визнання вини, наявність постійного місця проживання і реєстрації та відсутність утриманців. Обставиною, що пом`якшує покарання, суд визнав щире каяття.
Наведені обставини дали суду першої інстанції дійти обґрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_4 лише за умов її ізоляції від суспільства.
З таким висновком погодився і суд апеляційної інстанції, який належним чином перевірив доводи апеляційної скарги обвинуваченої та обґрунтовано відмовив у її задоволенні, навівши в ухвалі відповідно до ст. 419 КПК докладні мотиви свого рішення про неможливість пом`якшення покарання ОСОБА_4 відповідно до
ст. 69 КК чи її звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі статей 75, 76 цього Кодексу.
Так, апеляційний суд перевірив відповідність призначеного місцевим судом
ОСОБА_4 покарання вимогам статей 50, 65–67 КК та дійшов висновку, що належним чином врахувавши характер, тяжкість та суспільну небезпеку скоєного обвинуваченою кримінального правопорушення, особу обвинуваченої, яка неодноразово судима за вчинення злочинів проти власності, та інші наявні у провадженні дані, які її характеризують, а також обставини, що пом`якшують покарання, суд першої інстанції вмотивовано обрав ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції ч. 4 ст. 185 КК. Зобов`язання відшкодувати потерпілій стороні заподіяну шкоду та перебування на утриманні бабусі-пенсіонера не спростовує правильності висновку місцевого суду щодо виду і міри призначеного покарання.
Касаційний суд погоджується з рішеннями місцевого й апеляційного судів та на підставі викладено доходить до висновку, що покарання ОСОБА_4 , призначене в межах санкції ч. 4 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років,
є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженої та запобігання вчиненню нових злочинів.
Колегія суддів констатує, що 15 700 доларів США були вилучені у засудженої під час затримання і тому ці кошти не можна вважати добровільним відшкодуванням заподіяної потерпілому шкоди.
Долучені до касаційної скарги з доповненнями засудженої копія довіреності та лист потерпілого ТОВ «Фінансова компанія «Ліберті Фінанс» підтверджують факт відшкодування заподіяної останньому шкоди на стадії виконання вироку районного суду. Доводи засудженої про те, що вона не могла цього зробити раніше,
є необґрунтованими.
Касаційний суд звертає увагу засудженої на те, що погіршення стану її здоров`я під час перебування під вартою саме по собі не є підставою для пом`якшення призначеного покарання. Однак воно може бути причиною звільнення від покарання відповідно до ст. 537 КПК у порядку ст. 539 цього Кодексу місцевим судом, у межах територіальної юрисдикції якого засуджена відбуває покарання.
За наведених обставин підстав для призначення ОСОБА_4 більш м`якого покарання чи звільнення від його відбування на підставі ст. 75 КК Верховний Суд
не вбачає.
Вирок місцевого суду відповідає положенням статей 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду – ст. 419 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 цього Кодексу суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Оскільки зазначені у касаційній скарзі мотиви свідчать про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою з доповненнями засудженої ОСОБА_4 на вирок Дзержинського районного суду
м. Харкова від 13 липня 2020 року та ухвалу Харківського апеляційного суду
від 12 листопада 2020 року щодо неї.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                     ОСОБА_3