Номер провадження: 22-ц/813/2002/21 
Номер справи місцевого суду: 514/786/20
Головуючий у першій інстанції Тончева Н.М.
Доповідач Дрішлюк А. І.
Категорія: 57

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 січня 2021 року                                                                м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,
при секретарі судового засідання Павлючук Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тарутинського районного суду Одеської області від 01 липня 2020 року про залишення скарги без розгляду в цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця, щодо нарахування заборгованості зі сплати аліментів, -
ВСТАНОВИВ:

12 червня 2020 року засобами поштового зв`язку до Тарутинського районного суду Одеської області ОСОБА_1 було направлено скаргу, відповідно до якої він просив визнати дії державного виконавця Тарутинського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Демиденко Д.Ю. щодо нарахування заборгованості з аліментів на підставі виконавчого листа №2-363/2011 виданого Тарутинським районним судом Одеської області незаконними (а.с 1-16).
01 липня 2020 року ухвалою Тарутинського районного суду Одеської області (головуючий-суддя Тончева Н.М.) скаргу ОСОБА_1 на дії приватного виконавця, щодо нарахування заборгованості зі сплати аліментів на виконання ухвали Тарутинського районного суду Одеської області від 18.06.2020 року залишено без розгляду (а.с 41-42).
16 липня 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку направив апеляційну скаргу на ухвалу від 01 липня 2020 року про залишення скарги без розгляду. Апелянт вважає, що незважаючи на зазначені обставини, суд не дослідив матеріали поданої скарги, не надав їй правової оцінки та виніс передчасну та незаконну ухвалу про залишення без розгляду скарги на дії державного виконавця від 12.06.2020 року з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Апелянт пояснює, що він не погоджується фактом пропуску строку подачі скарги, оскільки в тексті скарги чітко не зазначено дату, коли він дізнався про незаконно здійснені державним виконавцем дії, а саме 09.06.2020 року. Апелянт вказує, що дізнався про існування виконавчого провадження, відносно нього, коли 09.06.2020 року була надіслана винесена 20.05.2020 року постанова державним виконавцем з зазначенням суми боргу 87822 грн 66 коп. Тому апелянт вказує на те, що він був змушений звертатися за захистом своїх прав та законних інтересів, оскільки вважає, що проведені державним виконавцем розрахунок зі сплати аліментів є незаконним та протиправним. На думку апелянта, строки відправлення кореспонденції були порушені саме державним виконавцем з недодержанням вимог Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з цим, на даний час, судом передчасно та незаконно прийнята ухвала, яка позбавляє права на оскарження дій державного виконавця, що в подальшому є перешкодою на здійснення контролю за законністю виконавчого провадження та розміру стягуваних сум. Апелянт просить скасувати ухвалу Тарутинського районного суду Одеської області від 01 липня 2020 року, направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с.45-52).
В судовому засіданні проведеному в режимі відеоконференції представник апелянта апеляційну скаргу підтримав. Оскільки явка до апеляційного суду не є обов`язковою, перешкоди для розгляду справи відсутні (ст. 8, ч. 2 ст. 372 ЦПК України).
Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника апелянта, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що відповідності до матеріалів скарги, заявником, в підтвердження своєчасності зі зверненням до суду з вказаною скаргою не надано належних та допустимих доказів. Із змісту поданої скарги неможливо зробити однозначний висновок про те, що на підприємство вищезазначена постанова «Про звернення стягнення на заробітну плату , пенсію, стипендію та інші доходи боржника » надійшла 20.05.2020 року і тільки 09.06.2020 року заявнику стало відомо про це.
Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutic v. Croatia», заява №48778/99).
Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Рішеннями Європейського суду з прав людини визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі Bellet v. France від 4 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»).
12 червня 2020 року засобами поштового зв`язку до Тарутинського районного суду Одеської області ОСОБА_1 було направлено скаргу, відповідно до якої він просив визнати дії державного виконавця Тарутинського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Демиденко Д.Ю. щодо нарахування заборгованості з аліментів на підставі виконавчого листа №2-363/2011 виданого Тарутинським районним судом Одеської області незаконними. ОСОБА_1 зазначив, що тільки 09.06.2020 року йому стало відомо, що у Тарутинському районному відділі державної виконавчої служби південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває на примусовому виконанні виконавчий лист № 2-363/2011 виданий Тарутинським районним судом Одеської області від 03.08.2011 року тільки після того, як 20.05.2020 року на підприємство де він працює надійшла постанова «Про звернення стягнення на заробітну плату , пенсію, стипендію та інші доходи боржника ».
Відповідно до п.13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 7 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» скарга має відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбаченим положеннями ЦПК, та містити відомості, зазначені в пунктах 3 - 5 частини сьомої статті 82 Закону про виконавче провадження (частині 4 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», який чинний с 06 жовтня 2016 року), зокрема зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби та норму закону, яку порушено, а також обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги, якщо скарга за формою і змістом не відповідає таким вимогам, то застосовуються положення статті 121 ЦПК (ст.185 ЦПК яка чинна з 15.12.17 р.).
Ухвалою Тарутинського районного суду Одеської області від 18 червня 2020 року скаргу ОСОБА_1 було залишено без руху, через незазначення скаржником повного імені (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) державного виконавця, дії якого оскаржуються; відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; відомостей про вжиття заходів забезпечення доказів, якщо такі здійснювалися; доказів, які не можуть бути подані разом із скаргою (за наявності); щодо наявності у заявника або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до скарги; зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону. Про необхідність надати суду докази підтвердження своєчасності зі зверненням до суду в наведеній ухвалі жодним чином зазначено не було.
Суд, встановивши, що скарга не відповідає вимогам ч. 3 ст. 175, ст. 177 ЦПК України та ч. 4 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», які не були зазначені судом в ухвалі про залишення скарги без руху від 18 червня 2020 року, мав би вирішити питання про залишення позовної заяви без руху, і надання позивачу строку для усунення недоліків позовної заяви. Втім, суд першої інстанції, одразу залишивши скаргу без розгляду з підстав ненадання належних та допустимих доказів своєчасності звернення до суду при цьому не надавши скаржнику можливості надати відповідні докази передчасно прийняв оскаржувану ухвалу, чим позбавив сторону права на оскарження дій державного виконавця. За таких обставин, оскільки оскаржувана ухвала суду перешкоджає подальшому провадженню у справі, а також не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, ухвала підлягає скасуванню.
Інші доводи апеляційної скарги, зокрема щодо описок у резолютивній частині оскаржуваної ухвали на вирішення питання щодо законності оскаржуваної ухвали по суті не впливають, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 
Таким чином, у зв`язку з вищевикладеним, враховуючи, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, оскільки оскаржувана ухвала суду є передчасною та перешкоджає подальшому провадженню у справі, а також не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, апеляційний суд на підставі ст. 379 ЦПК України задовольняє апеляційну скаргу, оскаржувану ухвалу скасовує та направляє справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити.
Ухвалу Тарутинського районного суду Одеської області від 01 липня 2020 року – скасувати. Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та подальшому оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду                                 А.І. Дрішлюк

                                                                       М.М. Драгомерецький

                                                                               Р.Д. Громік

Повний текст постанови складено 02 лютого 2021 року.

Суддя Одеського апеляційного суду                А.І. Дрішлюк

28.01.2021 року                                                                 м. Одеса