ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"04" лютого 2021 р.    м.Львів     Справа №909/1278/15 (909/385/20)
Західний апеляційний господарський суд в складі колегії суддів: 
Гриців В.М. (головуючий), Дубник О.П., Зварич О.В.
секретар судового засідання Гураль К.О.
за участі представників адвоката Сироткіна С.С. 
розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Агро-Союз" на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 01 жовтня 2020 року (суддя Михайлишин В.В., повний текст складено 07.10.2020) у справі № 909/385/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ветеко" до Приватного акціонерного товариства "Агро-Союз" про стягнення заборгованості в розмірі 276 306, 05 грн у межах справи №909/1278/15 про банкрутство Приватного акціонерного товариства «Агро-Союз»
ВСТАНОВИВ:
У травні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Ветеко" (ТОВ "Ветеко") подало до Господарського суду Івано-Франківської області  позовну заяву до Приватного акціонерного товариства "Агро-Союз" (ПрАТ "Агро-Союз") про стягнення коштів в сумі 276   306,05 грн в тому числі: 273   068,80 грн основний борг, 2004,79 грн втрати від інфляції та 3% річних в сумі 1232,46 грн за  неналежне виконання відповідачем договору поставки № 30, укладеного  сторонами 16.01.2014.
Позовні вимоги мотивовано неналежним виконанням відповідачем договору поставки № 30, укладеного  сторонами 16.01.2014. Сторони підписали акт звірки взаєморозрахунків за період 2016 року станом на 31.12.2016, згідно якого сума заборгованості відповідача становила 656   132,30 грн, з яких вимоги у сумі 383   063,50 грн заявлено у справі про банкрутство, такі визнані судом  ухвалою від 12.05.2016. Решта суми 273   068,80 грн  виникла на підставі поставленого товару в період 2016 за видатковим накладними, які залишились неоплаченими, яку позивач просить стягнути в примусовому порядку, а також керуючись положеннями ст. 625 ЦК України нарахував відповідачу інфляційні втрати та 3% річних на  суму. В обґрунтування вимог позивач посилається на  ст. 509, 525, 526, 610, 612, 625, 626-628, 712 ЦК України, ст. ст. 193, 265,266 ГК України. 
 Господарський суд  Івано-Франківської області рішенням від 01.10.2020 у справі №909/1278/15 (909/385/20) позов задовольнив частково. Стягнув з ПрАТ «Агро-Союз» на користь ТОВ «Ветеко» 231   678,77 грн заборгованості, з яких: 229010,67 грн основного боргу, 1015,78 грн – 3% річних, 1652,32 грн  інфляційних втрат та 3475,18 грн судового збору. У частині стягнення 44 058,13 грн основного боргу, 352,47 грн  інфляційних втрат та 216,68 грн  трьох відсотків річних відмовив. 
Рішення мотивоване доведеністю позовних вимог, а саме вказано що видаткові накладні та довіреності на отримання товару, які наявні у матеріалах справи, свідчать про поставку позивачем в рамках договору поставки №30 від 16.01.2014 відповідачу товару на загальну суму 273   068,80 грн. Відповідач  подав докази оплати товару на суму 44058,13грн згідно з видатковою накладною від 08.02.2016 №658. Відтак не спростованою відповідачем належними доказами залишилась сума 229   010,67 грн. Щодо позовної давності, то   місцевий господарський суд виходив з тих обставин,   що 31.12.2016 сторони підписали акт звірки розрахунків за договором поставки від 16.01.2014 №30 на суму заборгованості щодо якої виник спір, а 20.09.2017 голова правління ПрАТ «Агро-Союз» у листі №0137 адресованому ТОВ «Ветеко» визнав заборгованість в розмірі 273   068,80 грн, що перервало позовну давність у розумінні ч.3 ст. 264 ЦК України, а відтак  суд дійшов висновку, що строк позовної давності не пропущено.
При винесенні  рішення суд керувався положеннями ст. ст. 11, 256, 257, 261, 264, 526, 525, 599, 610, 612, 625, 712 ЦК України, ст. 265 ГК України та правовими позиціями викладеними у постановах Верховного Суду від 05.08.2020 у справі №910/10225/18, від 09.11.2018 у справі №911/3685/17, від 10.09.2019 у справі №916/2403/18, від 08.11.2019 у справі №910/21762/17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц.
Відповідач - ПрАТ «Агро-Союз» просить скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 01.10.2020 у справі №909/1278/15 (909/385/20) у частині задоволення позовних вимог та в цій частині прийняти нове рішення, яким відмовити у стягненні з відповідача заборгованості в загальній сумі 276   306,06 грн. Вважає, що рішення  в оскарженій частині прийнято з порушенням норм чинного законодавства та з неповним дослідженням матеріалів та обставин справи, а саме:
Позивач пропустив строк позовної давності про застосування якої відповідач подав   письмову заяву, яку суд  не врахував.   Суд  помилково взяв до уваги лист від 20.09.2017 №0137, адже в цьому листі відсутнє посилання на договір, за яким виникла заборгованість, немає посилання ні на період виникнення цієї заборгованості, ні на первинні документи, за якими вона виникла, зазначено лише, що сума боргу до стягнення може бути заявлена ТОВ «Ветеко» в ліквідаційну процедуру. 
Також, скаржник вказує на те, що позивач просить стягнути з відповідача заборгованість, яка утворилась за наступними видатковими накладними: №244 від 20.01.2016, №430 від 28.01.2016, №658 від 08.02.2016, №804 від 15.02.2016, №91 від 23.02.2016, №1261 від 02.03.2016, №5372 від 02.08.ю2016 №6031 від 20.08.2016. Однак, скаржник стверджує, що ним було здійснено часткову оплату суми боргу 29.02.2016 за двома видатковими накладними №244 від 20.01.2016 та №658 від 08.02.2016. Відтак, скаржник вказує, що оплата за іншими шістьма спірними видатковими накладними ним не здійснювалась і оплата суми боргу за окремими видатковими накладними, строки оплати за якими, відрізняються від строків оплати за іншими видатковими накладними (у зв`язку з різними строками поставки), не свідчить про переривання строків позовної давності шляхом визнання боргу за іншими поставками інший партій товару, оформлених іншими видатковими накладними. В обґрунтування  посилається на правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17.04.2019 у справі №367/4444/14-ц, постанові Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12.
Крім цього, скаржник вважає, що оскільки строк дії договору, за яким позивач просить стягнути з відповідача заборгованість, закінчився, а отже, сума боргу, що утворилась за ним не є сумою боргу за договором, а збитками. Отже,   позивач невірно вказав підставу позову, оскільки він після закінчення строку дії договору просить  стягнути з відповідача суми неотриманих коштів не як збитки, а як суму боргу за спірним договором, що є самостійною підставою для відмови у позові. 
Скаржник зазначає, що позивач  не надав суду доказів наявності повноважень у осіб, які від імені відповідача отримали товар, доказів перевезення товару, доказів вручення відповідачу вимоги за вих. №9 від 10.02.2020. 
05.01.2021 до суду від представника скаржника  надійшли додаткові пояснення, згідно яких відповідач просить: скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 01.10.2020 у справі №909/1278/15 (909/385/20) в частині задоволення позовних вимог  та ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «Ветеко» у справі №909/1278/15 (909/385/15) про стягнення з ПАТ «Агро-Союз» заборгованості в загальній сумі 276   306,06 грн, а також судових витрат в повному обсязі.  Застосувати позовну давність до всіх вимог позивача.
Позивач ТОВ «Ветеко» у відзиві заперечує доводи апеляційної скарги вказуючи на те, що сторони співпрацювали по договору №30 від 16.01.2014, за яким і виникла заборгованість. 31.12.2016 сторони  підписали акт звірки взаєморозрахунків після якого жодної суми не сплачували. Лист від 20.09.2017 за №0137  стосувався суми заборгованості 273   068,80 грн, яка визнана в акті звірки взаєморозрахунків по договору №30 від 16.01.2014. При цьому, іншого договору по якому співпрацювали позивач та відповідач, відповідач  не надав, як і належних доказів, які спростовують докази подані позивачем. Оскільки закон не містить конкретного переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу, але такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав та обов`язків, тобто спрямовані на визнання боргу є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора шляхом надання будь-яких документів, у яких визначено його заборгованість.  Таким документом є лист від 20.09.2017  відповідача,  адресований позивачу з визначенням у ньому суми заборгованості   273   068,80 грн. Посилається на правову позицію Верховного Суду викладену в постановах від 09.11.2018 у справі №911/3685/17, від 110.09.2019 у справі №916/2403/18.  Вважає, що у розумінні ч.3 ст. 264 ЦК України лист від 20.09.2017 є підставою для переривання позовної давності. Відповідно до цього просить, рішення місцевого господарського суду залишити без змін, апеляційну скаргу  без задоволення. 
Західний апеляційний господарський суд (головуючий суддя Гриців В.М., судді - Зварич О.В., Матущак О.І.) ухвалою від 09.11.2020 відкрив провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Агро-Союз" на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 01 жовтня 2020 року у справі № 909/385/20. 
Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду, склад колегії по розгляду справи №909/1278/15 (909/385/20) визначено: головуючий суддя Гриців В.М., судді – Зварич О.В., Дубник О.П. 
Розгляд справи призначено на 04 лютого 2021 року.  За клопотанням представника відповідача суд ухвали судове засідання проводити в режимі відеоконференції з Центральним апеляційним господарським судом.  
Позивач надіслав клопотання, просить розглядати справу за відсутності представника за наявним у матеріалах справи документами та  залишити рішення суду першої інстанції в силі, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. 
Західний апеляційний господарський суд  розглянув апеляційну скаргу  та матеріали справи, заслухав пояснення представника скаржника і вважає, що рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 01 жовтня 2020 у справі №909/1278/15 (909/385/20)  належить залишити без змін з таких підстав:
Обставини справи:
16.01.2014 Товариство з обмеженою відповідальністю «Ветеко» (постачальник) та Приватне акціонерне товариство "Агро-Союз" (покупець) уклали договір поставки №30 (а.с.13-15),  згідно з п. 1.1. якого постачальник зобов`язується поставити, а покупець прийняти і оплатити продукцію в асортименті, кількості та по ціні визначених в накладних, які є невід`ємною частиною даного договору.
Згідно з п.3.1. договору оплата кожної партії продукції здійснюється протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів з дати поставки такої партії продукції.
Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє по 31.12.2015. Договір вважається пролонгованим на наступний календарний рік, якщо за місяць до його розірвання ні одна із сторін не виявить бажання його розірвати. Закінчення строку дії даного договору не звільняє сторони від його виконання (п. 6.1. договору).
31.12.2016 сторони підписали акт звірки взаєморозрахунків за 2016 рік, відповідно до якого сума заборгованості відповідача становить 656 132, 30 грн (а.с.16-17), з яких:
- сума  383   063, 50 грн заявлена як грошова вимога до боржника у справі №909/1278/15 про банкрутство Приватного акціонерного товариства "Агро-Союз" та визнана судом відповідно до ухвали Господарського суду Івано-Франківської області від 12.05.2016;
- сума   273 068, 80 грн (656 132,30 - 383 063,50) виникла на підставі поставленого товару в період 2016 року за видатковими накладними, які, за твердженням позивача, залишились неоплаченими, а саме: від 20.01.2016 № 244 (довіреність на отримання товару від 19.01.2016 № 1926) на суму 27   308, 99 грн, від 28.01.2016 № 430 (довіреність на отримання товару від 28.01.2016 № 30) на суму 16 160, 00 грн, від 08.02.2016 № 658 (довіреність на отримання товару від 08.02.2016 № 60) на суму 44 058, 13 грн, від 15.02.2016 № 804 (довіреність на отримання товару від 15.02.2016 № 91) на суму 53 004, 15 грн, від 23.02.2016 № 991 (довіреність на отримання товару від 23.02.2016 № 135) на суму 53 221, 15 грн, від 02.03.2016 № 1261 (довіреність на отримання товару від 02.03.2016 № 171) на суму 37 190, 11 грн, від 02.08.2016 № 5372 (довіреність на отримання товару від 02.08.2016 № 665) на суму 15 756, 00 грн, від 30.08.2016 № 6031 (довіреність на отримання товару від 29.08.2016 № 788) на суму 3 900, 00 грн (а.с.18-33 40-48).
20.09.2017 відповідач надав позивачу лист № 0137, у якому вказав на те, що у зв`язку із скрутним фінансовим становищем сума поточних вимог в розмірі 273 068, 80 грн  не може бути сплачена, а може бути заявлена в ліквідаційній процедурі (а.с.49). 
10.02.2020 позивач направив до відповідача вимогу №9 про оплату 273 068, 80 грн  поточної заборгованості (а.с.50-51). Вимога залишена відповідачем без відповіді та задоволення.
На підставі статті 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання позивач нарахував відповідачу 2 004, 79 гривень інфляційних втрат за період березень квітень місяці 2020 року, 1 232, 46 гривень три відсотки річних за період з 02.03.2020 по 30.04.2020.
У свою чергу відповідач, як в суді першої так і в апеляційній інстанції стверджує, що заборгованість за видатковою накладною від 08.02.2016 № 658 на суму 44 058, 13 гривень відсутня, у зв`язку із її оплатою, що підтверджує платіжним дорученням від 29.02.2016 №1135 на суму 14   058,13 гривень (відповідно до рахунку від 08.02.2016 № 618) та від 22.02.2016 № 971 на суму 30 000,00 гривень (за цим же рахунком від 08.02.2016 № 618) (а.с.131, 133). 
Господарський суд Івано-Франківської області ухвалою від 03 грудня 2015 року порушив провадження у справі №909/1278/15 про банкрутство Приватного акціонерного товариства "Агро-Союз", ввів мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника до закінчення провадження у справі, ввів процедуру розпорядження майном боржника Приватного акціонерного товариства "Агро-Союз", призначив розпорядника майна. 
З дня введення в дію Кодексу України з процедур банкрутства (21 жовтиня 2019 року) розгляд справи №909/1278/15 про банкрутство Приватного акціонерного товариства "Агро-Союз" здійснюється відповідно до Кодексу України з процедур банкрутства. 
Відповідно до частини першої статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства   спори, стороною якої є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей визначених цією статтею. Господарський суд у проваджені якого перебуває справа про банкрутство в межах цієї справи вирішує, зокрема, всі майнові спори, стороною в яких є боржник (ч. 2 ст. 7 КУзПБ).
Згідно із пунктом 3 частини 8 статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства, до визнання боржника банкрутом спори боржника з кредиторами, які мають поточні вимоги до боржника, вирішуються в межах справи про банкрутство шляхом їх розгляду у позовному провадженні господарським судом.
Предметом розгляду є спір між боржником  Приватним акціонерним товариством "Агро-Союз" та кредитором Товариством з обмеженою відповідальністю "Ветеко" щодо виконання грошових зобов`язань за  договором поставки від 16.01.2014 № 30, строк дії якого  до 31.12.2016 (у зв`язку із його пролонгацією). 
У матеріалах справи відсутні докази про укладення сторонами інших договорів.  
Згідно  з  статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб , що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами , але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини. 
За визначенням частини першої статті  626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства , а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться . 
Згідно вимог ч. ч. 1-2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність , зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. 
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). 
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. (ст. 599 ЦК України).
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
Як видно з обставин справи, на виконання укладеного сторонами 16.01.2014  договору поставки №30 позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 656   132,30 грн, що не заперечується сторонами. 
31.12.2016 сторони підписали акт звірки взаєморозрахунків за 2016 рік, відповідно до якого сума заборгованості відповідача становила 656 132,30 грн.  З цієї суми 383   063,50 грн заявлена як грошова вимога до боржника у справі №909/1278/15 про банкрутство ПАТ «Агро-Союз» та визнана судом відповідно до ухвали Господарського суду Івано-Франківської області від 12.05.2016.  
Заборгованість у сумі 273   068,80 грн (656132,30 грн -383063,50 грн, яка є предметом розгляду в цій справі) виникла за поставлений товар в період 2016 року за видатковими накладними   від 20.01.2016 № 244 (довіреність на отримання товару від 19.01.2016 № 1926) на суму 27   308, 99 грн, від 28.01.2016 № 430 (довіреність на отримання товару від 28.01.2016 № 30) на суму 16160, 00 грн, від 08.02.2016 № 658 (довіреність на отримання товару від 08.02.2016 № 60) на суму 44058,13 грн, від 15.02.2016 № 804 (довіреність на отримання товару від 15.02.2016 № 91) на суму 53 004,15 грн, від 23.02.2016 № 991 (довіреність на отримання товару від 23.02.2016 № 135) на суму 53 221,15 грн, від 02.03.2016 № 1261 (довіреність на отримання товару від 02.03.2016 № 171) на суму 37 190,11 грн, від 02.08.2016 № 5372 (довіреність на отримання товару від 02.08.2016 № 665) на суму 15 756,00 грн, від 30.08.2016 №6031 (довіреність на отримання товару від 29.08.2016 № 788) на суму 3   900  грн. 
Відповідач частково оплатив отриманий товар у сумі 44 058,13 грн згідно із видатковою накладною від 08.02.2016 №658. Доказів оплати товару  у сумі  229 010,67 грн матеріали справи не містять та не подані такі докази суду апеляційної інстанції. 
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Відтак, за неналежне виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань позивач нарахував відповідачу 2004,79 грн. інфляційних втрат за березень – квітень місяці 2020 року, 1232,46 грн. 3% річних за період з 02.03.2020 по 30.04.2020. 
Відповідач подав суду першої інстанції подав відзив на позовну заяву, у якому   заявив про застосування строку позовної давності стосовно всіх вимог позивача зазначених в його позовній заяві до відповідача. Відповідач вказує, що вимоги позивача за видатковими накладними, які зазначені в позовній заяві є поточними, оскільки всі вони виникли після відкриття провадження у справ про банкрутство боржника (відповідача), відтак вважає, що позивач мав право та можливість заявити їх в окремому позовному провадженні у справі №909/1278/15 після виникнення права вимоги. Однак,  позовні вимоги позивач заявив лише 13.05.2020, тобто майже через чотири роки після виникнення права на позов за спірними видатковими накладними, що свідчить   про пропуск позивачем строку позовної давності. 
Щодо позовної давності.
Відповідно  до вимог статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.11.2019 у справі № 910/21762/17.
Згідно з приписами статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Частиною 5 статті 261 Цивільного кодексу України передбачено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. 
Водночас за змістом частин 1 та 3 статті 264 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Закон не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків. В цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема, повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність у нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звіряння розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09.11.2018 у справі № 911/3685/17, від 10.09.2019 у справі № 916/2403/18.
Як зазначено вище, 31.12.2016 сторони підписали акт звірки розрахунків за договором поставки №30 від 16.01.2014 на суму заборгованості 656   132,30 грн, у тому числі й  на суму заборгованості щодо якої виник спір. Зі сторони ПрАТ «Агро-Союз» акт підписано головним бухгалтером Дяченко Л.Г.  Акт звірки скріплений печатками ТОВ «Ветеко» і ПрАТ «Агро-Союз».  
Крім цього, 20.09.2017 голова правління ПрАТ «Агро-Союз» В.А.Хмеленко  у листі №0137, адресованому ТОВ «Ветеко», повідомив, що у зв`язку із скрутним фінансовим становищем сума поточних вимог в розмірі 273   068,80 грн не може бути сплачена. Дана сума може бути заявлена в ліквідаційну процедуру. (оригінал листа  на а.с.192).
Позовна заява подана 12.05.2020. 
Отже,  вчинення відповідачем названих дій з визнання боргу у сукупності свідчить про визнання суми заборгованості, проте неможливість погашення такої, що доводить  переривання строку позовної давності, а відтак місцевий господарський суд правомірно встановив, що позивач  не пропустив строк позовної давності у зв`язку з чим підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності в частині стягнення основного боргу є відсутніми. Інфляційні втрати і три відсотки річних за прострочення грошового зобов`язання  нараховані за два місяці, що передували зверненню з позовом до суду.  
Наведені вище обставини справи спростовують доводи апеляційної скарги відповідача про пропуск позивачем позовної давності.  
Доводи скаржника в апеляційній скарзі про те, що позивач не надав суду доказів наявності повноважень у осіб, які від імені відповідача отримали товар, доказів перевезення товару, доказів вручення відповідачу вимоги за вих. №9 від 10.02.2020 не заслуговують на увагу, з огляду на визнання відповідачем  заборгованості у сумі 273   068,80 грн, про що вказано вище.   З цих же підстав  не має значення строк виникнення зобов`язань з оплати кожної поставленої партії товару, про  що вказує апелянт.  Водночас, зазначення в апеляційній скарзі  дати кінцевих строків оплати за кожною видатковою накладною (від 20.01.2016 № 244, від 28.01.2016 № 430, від 08.02.2016 № 658, від 15.02.2016 № 804, від 23.02.2016 № 991, від 02.03.2016 № 1261, від 02.08.2016 № 5372, від 30.08.2016 №6031) свідчить про визнання відповідачем факту поставки товару.  
Оскільки  між сторонами не було інших договірних відносин, окрім як за договором поставки №30 від 16 січня 2016 року, то акт звірки заборгованості і лист від  20.09.2017   №0137 стосуються відносин сторін саме за цим договором. Відтак спірна сума є заборгованістю відповідача позивачу за договором поставки №30 від 16 січня 2016 року, а не збитками, як про це стверджує відповідач.   
Щодо  часткової оплати, то суд першої інстанції урахував надані відповідачем докази часткового погашення заборгованості і  зменшив  стягувану суму.
Щодо    розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. 
Так, суд першої інстанції ухвалою від 14.05.2020  постановив здійснювати розгляд справи  в порядку спрощеного позовного провадження, оскільки ціна позову не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, спір у справі не є складним і не потребує дослідження значної кількості доказів, призначення експертизи, розгляд справи не становить значного суспільного інтересу. 
Ухвалою від 10.09.2020 суд  відмовив у задоволенні клопотання відповідача про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, проте ухвали   розгляд справи провести в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, зобов`язав позивача надати суду оригінал листа від 20.09.2017 № 0137.
Відповідно до статті 247 ГПК України у  порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. (ч.1). У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. (ч.2).   При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження (ч.3). 
Особливості розгляду справи у порядку спрощеного  позовного провадження унормовано статтею 252 ГПК України, зокрема:
Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. (ч.1).
Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. (ч.5).
При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться (ч.8). 
З урахуванням ціни позову і обставин справи, обгрунтування  позовних вимог, відзиву відповідача, відповіді позивача на відзив, заперечення відповідача на відповідь на відзив, обставин справи, місцевий господарський суд правомірно розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Представник відповідача  приймав участь у судовому засіданні 01.10.2020 в режимі відеоконференції. 
Незгода ж відповідача з висновками суду першої інстанції  і оскарженим рішенням не вказує на  необхідність розгляду справи у порядку загального позовного провадження. 
Отже,  доводи відповідача про порушення судом першої інстанції пункту 7 частини 3 статті 277 ГПК України,  є безпідставними. 
Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Беручи до уваги викладені обставини справи і приписи закону суд апеляційної інстанції вважає, що рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 01 жовтня 2020 року у справі №909/1278/15 (909/385/20) ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу ПрАТ «Агро-Союз» залишає без задоволення. 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 129 ГПК України у спорах, що виникають виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 283, 284 ГПК України, суд   ПОСТАНОВИВ:
Рішення Господарського Львівської області від 01жовтня 2020 року у справі №909/1278/15 (909/385/20) залишити без змін, апеляційну скаргу ПАТ «Агро-Союз» без задоволення. 
Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покласти на відповідача – ПАТ «Агро-Союз».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. 
Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку.
Повний текст постанови складено  26  лютого 2021 року. 

Головуючий суддя                                                                                В.М. Гриців 

Суддя                                                                       О.П.Дубник

           Суддя                                                                                          О.В.Зварич