Номер провадження: 22-ц/813/2277/21 
Номер справи місцевого суду: 495/1483/18
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.01.2021 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 495/1483/18
Номер провадження: 22-ц/813/2277/21

Одеський апеляційний суд у складі:
- головуючого судді – Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),
- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,
- за участі секретаря судового засідання – Гавриленко М.А.,

учасники справи:
- позивач - перший заступник керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури,
- відповідачі – 1) Затоківська селищна рада, 2) ОСОБА_1 , 3) Головне територіальне управління юстиції в Одеській області,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури до Затоківської селищної ради, ОСОБА_1 , Головного територіального управління юстиції в Одеській області про визнання незаконним рішення, недійсним свідоцтва про право власності, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, за апеляційною скаргою Прокуратури Одеської області на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, ухваленого у складі судді Прийомової О. Ю. об 11 годині 14 хвилині 23 травня 2019 року,
встановив:

2. Описова частина
2.1 Короткий зміст позовних вимог

Перший заступник керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури (далі – Прокурор), звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить: 1) визнати незаконним рішення Затоківської селищної ради від 05.06.2015 року № 3032 «Про передачу гр. ОСОБА_1 у власність земельної ділянки, площею - 0,0510 га, кадастровий номер - 5110300000:02:001:0345, для індивідуального дачного будівництва за адресою - АДРЕСА_1 ; 2) визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 від 13 січня 2016 року щодо земельної ділянки, площею - 0,0510 га., для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення за адресою - АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110300000:02:001:0345; 3) визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 13 січня 2016 року, індексний номер: 27806927, на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, площею - 0,0510 га., для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення за адресою - АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110300000:02:001:0345.
У разі задоволення позову прокурор просить стягнути з відповідачів на користь прокуратури Одеської області сплачений судовий збір за подачу позову.
Позовні вимоги прокурор обґрунтовує тим, що Білгород-Дністровською місцевою прокуратурою виявлено схему земельних оборуток на території смт. Затока м. Білгород-Дністровського, пов`язаної із виведенням земель комунальної власності територіальної громади Затоківської селищної ради на користь приватних осіб.
Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Вояж-Сі» та Затоківською селищною радою 30.06.2011 року укладено договір оренди земельної ділянки, загальною площею - 1,2 га., яка знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 , для будівництва бази відпочинку, терміном на 5 років, який в подальшому 08.10.2013 року було розірвано на підставі договору про розірвання договору оренди земельної ділянки.
На підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок 24.04.2015 року проведено державну реєстрацію земельної ділянки, площею - 0,0510 га., кадастровий номер 5110300000:02:001:0345 за адресою - АДРЕСА_1 із земель наданих раніше у користування ТОВ «Вояж-Сі».
Рішенням Затоківської селищної ради від 05.06.2015 року № 3032 відповідачу ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку, площею - 0,0510 га., кадастровий номер 5110300000:02:001:0345, для індивідуального дачного будівництва за адресою - АДРЕСА_1 .
У подальшому державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області згідно рішення від 13.01.2016 року № 27806927 зареєстровано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, площею - 0,0510 га., кадастровий номер 5110300000:02:001:0345, для індивідуального дачного будівництва за адресою - АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 право власності на вказану земельну ділянку набуто з порушенням вимог діючого законодавства, а саме - земельну ділянку у порушення статей 79-1, 118 Земельного кодексу України передано без розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.
Крім того, рішенням суду скасовано рішення селищної ради про затвердження технічної документації, на підставі якої сформовано спірну земельну ділянку.
Відведення земельної ділянки у власність для індивідуального дачного будівництва здійснено у порушення положень Генерального плану смт. Затока та за відсутності детального плану території.

1.2 Позиція відповідачів в суді першої інстанції. Відповідь прокурора на відзиві на позов

04 липня 2018 року до суду першої інстанції надійшов відзив Затоківської селищної ради, в якому вказана селищна рада просить позовну заяву прокурора залишити без задоволення у повному обсязі. Селищна рада посилається на те, що на цілком законних підставах ОСОБА_1 звернувся до Затоківської селищної ради із заявою про передачу йому у власність земельної ділянки, яка на той момент була сформованою та була вільною.
Передана у власність ОСОБА_1 земельна ділянка була сформована шляхом поділу раніше сформованої земельної ділянки на підставі затвердженої документації, яка містить усі складові передбачені ст. 50 Закону України «Про землеустрій».
Цільове використання земельної ділянки, площею - 0,0510 га., кадастровий номер 511030000:02:003:0345, яка передана ОСОБА_1 і зареєстрована за ним на праві власності, – землі рекреаційного призначення, вид використання Е07-03 - для індивідуального дачного будівництва.
Формування земельної ділянки відбулось без зміни цільового призначення, а саме категорії – «Землі рекреаційного призначення», а лише зі зміною виду використання земельної ділянки в межах даної категорії. Тому, формування спірної земельної ділянки відбулось на цілком законних підставах.
Крім того, пунктом 6-1 Прикінцевих положень Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" встановлено, що дія частини третьої та четвертої ст. 24 цього Закону до 01 січня 2015 року не поширюється на території, де відповідно до цього закону не затверджені плани зонування або детальні плани територій, як наслідок і на територію смт. Затока, у зв`язку із відсутністю детального плану території та затвердженого плану зонування.
Враховуючи той факт, що формування спірної земельної ділянки відбулося у 2014 році, тобто до 01 січня 2015 року, то до процесу формування та передачі вказаної спірної земельної ділянки положення частини третьої, четвертої ст. 24 цього закону не застосовуються.
Позивачем не надано до суду жодного доказу на підтвердження викладених у позові фактів. Не надано доказів, які б свідчили про незаконність передачі у власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки та протиправних дій з боку відповідача під час передачі спірної земельної ділянки у власність.
Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Каланжов В.І. у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог повністю заперечував, про що зазначив у своєму відзиві від 10.08.2018 року, в якому вказує, що відповідачем не було здійснено жодних протиправних дій направлених на незаконне отримання земельної ділянки. Так само не представлено жодних належних та допустимих доказів вини відповідачів. Не обґрунтовано чиї права порушено оскаржуваним рішенням, та в чому саме полягає таке порушення.
Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номеру.
Спірна земельна ділянка на момент ухвалення оскаржуваного прокурором рішення Затоківської селищної ради вже була сформована, їй було присвоєно кадастровий номер, визначено площу, межі, місцезнаходження (адресу), в тому числі цільове призначення. Державну реєстрацію земельної ділянки, як об`єкта цивільного обороту, здійснив кадастровий реєстратор, який наділений повноваженнями проводити перевірку відповідності поданих документів вимогам законодавства та не обмежений у можливостях відмовити в державній реєстрації земельних ділянок.
Вважає, що сформована земельна ділянка, яка має унікальний кадастровий номер, визначену площу та конфігурацію, та вилучена з земель державної комунальної власності, не може бути об`єктом фактичного вилучення земельної ділянки за допомогою прокурорського втручання.
Позивачем не надано до позовної заяви ані копії Генерального плану смт. Затока, ані витягу з нього.
Також позивачем не зазначено в позові про не можливість подання такого доказу, наявність вказаного документу у сторони по дійсній цивільній справі та відомостей про вжиття заходів щодо отримання вказаного доказу.
Окрім того, сам позивач визнає, що відповідач є співвласником нерухомого майна бази відпочинку " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", яке знаходиться на спірній земельній ділянці. Зазначене право власності існує та не оскаржене.
Не зрозумілим є чиї інтереси захищає прокурор, вимагаючи витребування земельної ділянки у громадянина України, який фактично нею користувався більше п`яти років, та який результат матиме рішення суду для Затоківської селищної громади та окремого громадянина України.
04.09.2018 року до суду першої інстанції надійшла відповідь прокурора на відзив, в якому останній вказав, що порушення інтересів територіальної громади смт. Затока полягають у незаконному набутті ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку комунальної власності, площею - 0,0510 га..
Прийняття рішення про передачу у власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (ст. 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника на землю.
В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності або користування на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять суспільний, публічний інтерес, а незаконність рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про передачу земельної ділянки державної власності у приватне користування з метою відновлення прав та законних інтересів територіальної громади на земельну ділянку, яка незаконно вибула з її користування і розпорядження. 
21.11.2018 року до суду першої інстанції надійшли заперечення Головного територіального управління юстиції в Одеській області (далі – Головне управління) на відповідь на відзив, в яких Головне управління просить в задоволені позовних вимог прокурора до нього відмовити у повному обсязі. 
Посилається на те, що позов прокурора до Головного управління є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", чинного на момент виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів вчинення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Позивачем не вказано, якими саме рішеннями, діями чи бездіяльністю Головного управління були порушені права та законні інтереси селищної ради.
Відповідно до норм чинного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, прийняття рішення про державну реєстрацію є дискреційним, тобто виключним повноваженням державного реєстратора.
Вказує, що Головне управління не є належним відповідачем у даній справі.

1.3 Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 травня 2019 року, відмовлено у задоволенні позовної заяви Першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури до Затоківської селищної ради, ОСОБА_1 , Головного територіального управління юстиції в Одеській області про визнання незаконним рішення, недійсним свідоцтва про право власності, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наявність допущених Затоківською селищною радою порушень при передачі вказаної земельної ділянки у власність громадянина не можуть бути безумовною підставою для визнання незаконними рішення про передачу земельних ділянок та скасування свідоцтва про право власності на спірну земельну ділянку, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки громадянина, якому земельну ділянку було передано у власність.
Під час реалізації права на землю будь-яких порушень відповідачем ОСОБА_1 допущено не було. Доказів вказаного позивачем не надано, а тому суд першої інстанції вважав позовні вимоги прокурора необґрунтованими.

1.4 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Заступник прокурора Одеської області в апеляційній скарзі просить рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.05.2019 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов прокурора.
Стягнути з відповідачів на користь прокуратури Одеської області судовий збір за звернення до суду із позовом та за подачу апеляційної скарги за наступними реквізитами: прокуратура Одеської області, 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 3,р/р 35213085000564 в ДКСУ м. Київ, МФО 820172, ЄДРПОУ 03528552, тел. 731-98-00, неприбуткова організація.

1.5 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального (ст. ст. 12, 76-79, 83, 89, 263 ЦПК України) права, неправильному застосуванні норм матеріального (ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ч. 5 ст. ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст. ст. 20, 51, 81, 116, 118, 120, 122, 186-6 ЗК України, ст. ст. 1, 50 Закону України «Про землеустрій») права.
Апелянт посилається на те, що суд дійшов необґрунтованого висновку щодо правомірності прийняття Затоківською селищною радою оскаржуваного рішення, формування і надання спірної землі у відповідності до вимог закону. 
Незважаючи на відсутність законних підстав для користування землею, ТОВ «Вояж-Сі», Затоківською селищною радою 17.04.2014 року вказаному товариству надано дозвіл на складання технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування зазначеною земельною ділянкою при поділі земельної ділянки, яку затверджено рішенням селищної ради від 20.06.2014 року.
Оскільки технічна документація щодо поділу та об`єднання земельних ділянок не відповідала приписам ст. ст. 25, 56 Закону України «Про землеустрій», постановою Одеського окружного адміністративного суду від 18.09.2014 року у справі № 815/4904/14 визнано протиправними та скасовано рішення Затоківської селищної ради від 17.04.2014 року № 1933 та від 20.06.2014 року № 1967.
Судом першої інстанції залишено поза увагою, що незважаючи на скасування рішення селищної ради про затвердження технічної документації щодо поділу земельної ділянки, наданої раніше у користування ТОВ «Вояж-Сі» для будівництва об`єкту рекреації, оскаржуваним рішенням Затоківської селищної ради від 05.06.2015 року сформовану у результаті поділу земельну ділянки (кадастровий номер 5110300000:02:001:0345) передано вже у власність ОСОБА_1 для індивідуального дачного будівництва.
При цьому, до позовної заяви надано допустимі та достовірні докази щодо формування земельних ділянок, зокрема, копію листа Затоківської селищної ради від 17.01.2018 року №26/01-27, оригінал якого знаходився у позивача, у тому числі і у судових засіданнях, який у сторін та суду сумніви щодо достовірності не викликав.
Утім, відхиляючи цей лист як доказ, суд першої інстанції послався на положення п. 8 ч. З ст. 175 ЦПК України, якою встановлено вимоги до позовної заяви, хоча, провадження у справі ним відкрито та у подальшому питання щодо надання оригіналів або засвідчених копій не порушувалось та не було предметом обговорення у судових засіданнях.
Посилаючись на Витяг з державного земельного кадастру про земельну ділянку від 16.01.2018 року, суд дійшов помилкового висновку про недоведеність позивачем факту затвердження рішенням Затоківської селищної ради від 20.06.2014 року саме технічної документації, яка слугувала підставою для державної реєстрації спірної земельної ділянки, переданої відповідачу ОСОБА_1 ..
Між тим, державна реєстрація спірної земельної ділянки здійснена на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки, яка раніше перебувала у користуванні ТОВ «Вояж-Сі», виконаної інженером-землевпорядником ФОП ОСОБА_2 18.06.2014 року. 
Отже, з метою виведення у приватну власність та уникнення відчуження на конкурентних засадах особливо цінних земель рекреаційного призначення, розташованих на узбережжі Чорного моря, які призначені для організації відпочинку необмеженого кола громадян, фактично здійснено незаконний поділ наданої земельної ділянки наданої в користування для будівництва бази відпочинку, що свідчить про наявність схеми виведення цих земель у порушення вимог земельного законодавства.
Недотримання встановленого порядку набуття права власності на землю з боку хоча б однієї із сторін є порушенням чинного земельного законодавства.
Згідно ст. 19 ЗК України закріплено категорії земель, в тому числі й землі рекреаційного призначення.
Віднесення земель до тієї чи іншої категорії згідно з ч.1 ст. 20 ЗК України здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.
Між тим, судом першої інстанції залишено поза увагою, що кожна категорія земель має узагальнене цільове призначення, що визначає специфіку її особливого правового режиму. Судом не враховано, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про землеустрій», цільове призначення земельної ділянки - це її використання за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.
Земельне законодавство передбачає зміну цільового призначення землі органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проект землеустрою. Обов`язковою умовою дотримання встановленої процедури зміни цільового призначення земельної ділянки є складання або перепогодження (у випадку якщо зміні цільового призначення підлягає вся земельна ділянка, а не її частина) проекту відведення земельної ділянки з місцевими органами виконавчої влади (районним, міським органом земельних ресурсів, природоохоронним і санітарно- епідеміологічним органами, органом містобудування й архітектури та охорони культурної спадщини), а також підлягає державній землевпорядній експертизі.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що селищною радою правомірно передано ОСОБА_1 земельну ділянку у власність для індивідуального дачного будівництва, тобто за іншим видом цільового використання, ніж у попереднього користувача, якому надавалась земля на умовах оренди для розміщення готельного комплексу, без виготовлення проекту про зміну її цільового призначення.

1.6 Узагальнені доводи відповідачів в апеляційному суді

ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу вважає, що скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.
Посилається на те, що у даній справі прокурор не визначив та не обґрунтував, з посиланням на земельне законодавство, наявність факту порушення оспорюваним рішенням інтересів держави, не визначив, яким чином вибуття земельної ділянки із володіння, користування та розпорядження територіальної громади смт. Затока зашкодило або може зашкодити інтересам держави.
Враховуючи викладені приписи цивільного процесуального кодексу України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність достатніх та належних доказів того, що скасованим рішенням Затоківської селищної ради від 20.06.2014 року № 1967 «Щодо затвердження технічної документації з землеустрою, щодо поділу та об`єднання земельної ділянки для будівництва та обслуговування б/в «Вояж-Сі» за адресою: АДРЕСА_1 » затверджено саме ту технічну документацію, яка стала підставою для державної реєстрації спірної земельної ділянки, переданої відповідачу.
Спірна земельна ділянка з кадастровим номером 5110300000:02:001:0268, площею - 1,2 га., за рахунок якої було сформовано спірну земельну ділянку з кадастровим номером 5110300000:02:001:0345, відносилась до земель рекреаційного призначення.
Право визначити, які об`єкти рекреації буде розміщено на земельних ділянках і для яких цілей будуть використовуватись земельні ділянки, належить виключно власнику земельних ділянок.
Визначення Затоківською селищною радою цільового призначення спірної земельної ділянки - для індивідуального дачного будівництва під час передачі відповідачу у власність відбулося в межах категорії земель рекреаційного призначення, відповідно до п.1 ч. 9 ст. 51 ЗК України, тобто у повній відповідності до вимог ч.5 ст.20 ЗК України.
Формування земельної ділянки з кадастровим номером 5110300000:02:001:0345 відбулося за рахунок поділу раніше сформованої земельної ділянки з кадастровим номером 5110300000:02:012:0268, без зміни їх цільового призначення, тобто у повній відповідності з чинним законодавством.
Спірна земельна ділянка була сформована, їй був присвоєний кадастровий номер до її передачі у власність відповідачу ОСОБА_1 , що свідчить про те, що формування земельної ділянки (визначення її розміру, площі, конфігурації, категорії використання) відбулось на законних підставах, оскільки рішення кадастрового реєстратора про реєстрацію земельної ділянки, так само як і кадастровий номер земельної ділянки, не скасовано.

2. Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24.07.2019 року (суддя-доповідач Черевко П.М.) апеляційну скаргу прокурора залишено без руху.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 31.07.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 травня 2019 року.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 31.07.2019 року закінчено підготовку справи до апеляційного розгляду, справу призначено до розгляду.
Згідно Рішення Вищої ради правосуддя від 09 квітня 2020 року №914/0/15-20 суддю ОСОБА_3 звільнено з посади судді Одеського апеляційного суду у відставку.
На підставі вищевказаного, керуючись Положенням про АСДС, було здійснено повторний автоматизований розподіл.
Матеріали цивільної справи передано до Одеського апеляційного суду та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 квітня 2020 року визначено склад колегії суддів: - головуючий суддя Заїкін А.П.; - судді Комлева О.С., Драгомерецький М.М..
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.05.2020 року цивільну справу прийнято до провадження судді-доповідача Заїкіна А.П..
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.01.2021 року ухвалено проводити судове засідання, призначене на 28 січня 2021 року о 15:45 год. в режимі відеоконференції за участю учасників справи поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Прокурор у судовому засіданні підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.
Представник відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_4 у судовому засіданні вважала необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.
Представник Головного територіального управління юстиції в Одеській області у судовому засіданні вважав необхідним у задоволенні позовних вимог до Головного управління відмовити. 
Затоківська селищна рада свого представника у судове засідання не направила. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщалися належним чином. Причини неявки представника не повідомила. Заяв та клопотань не надала.
Відповідно до ч 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, на всій території України установлено карантин.
Рада суддів України рекомендувала у період карантину встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами (Лист Ради суддів України від 16.03.2020 року, адресований Верховному Суду, Вищому антикорупційному суду, місцевим та апеляційним судам).
На підставі рішення зборів суддів Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року, відповідно до частини 2 статті 29 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», постанов Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» (зі змінами) та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами), рішення Ради суддів України за №19 від 17 березня 2020 року, постанови головного державного санітарного лікаря України №16 від 09 травня 2020 року, рішення Державної комісії з питань  техногенно-екологічної безпеки та надзвичайної ситуації від 15 жовтня 2020 року, у зв`язку з ускладненням епідеміологічної ситуації в місті Одесі та із підтвердженням у працівників Одеського апеляційного суду діагнозу COVID-19, з метою запобігання поширенню захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, серед співробітників та відвідувачів Одеського апеляційного суду та забезпечення безпечних умов праці працівникам суду ухвалено розпорядження Голови Одеського апеляційного суду № 12 від 16.10.2020 року «Про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи суду».
Пунктами 1, 5, 12 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду № 12 від 16.10.2020 року «Про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи суду» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території міста Одеси рівня епідемічної небезпеки: «помаранчевий» або «червоний», зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинено їх допуск до залів судових засідань. Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у частинах 1, 2 статті 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. Це розпорядження набрало чинності з 26 жовтня 2020 року.
Отже, вказане розпорядження видано з метою забезпечення здійснення правосуддя Одеським апеляційним судом, забезпечення доступу громадян до правосуддя під час дії установленого державою карантину, установлення на території міста Одеси рівня епідемічної небезпеки: «помаранчевий» або «червоний».
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, викладення правової позиції відповідача у відзиві на апеляційної скаргу, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підглядає частковому задоволенню.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі

13.06.2011 року між Затоківською селищною радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вояж-Сі» укладено договір оренди земельної ділянки, загальною площею - 1,2 га., терміном на 5 років, для будівництва бази відпочинку, яка знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 . 08.10.2013 року вказаний договір оренди земельної ділянки було розірвано, що підтверджується договором про розірвання договору оренди земельної ділянки (а. с. 14 - 19, 24).
Згідно листа виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради № 02/15/19/4751/2201 від 13.08.2014 року повідомлено, що відповідно до рішення Затоківської селищної ради від 17.04.2014 року № 1966 «Про надання дозволу ТОВ «Вояж-Сі» складання технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою при поділі земельних ділянок» до управління містобудування та архітектури міської ради була надана технічна документація із землеустрою земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 25).
17.04.2014 року на ХХХХІХ-й сесій VІ-го скликання Затоківської селищної ради було прийнято рішення № 1933 ««Про надання дозволу ТОВ «Вояж-Сі» на складання технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою при поділі земельних ділянок» (а. с. 32).
Рішенням Затоківської селищної ради № 1967 від 20.06.2014 року затверджено технічну документацію з землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки для будівництва і обслуговування б/в «Вояж-Сі» за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 33).
Згідно Висновку по технічній документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок ТОВ «ВОЯЖ-Сі» для будівництва бази відпочинку за адресою: АДРЕСА_2 від 08.08.2014 року Управління містобудування та архітектури погодило ТОВ «ВОЯЖ Сі» поділ та об`єднання земельних ділянок, загальною площею - 1,2000 га., на окремі земельні ділянки для передачі громадянам, зокрема гр. ОСОБА_1 земельну ділянку, площею - 0, 0510 га., за адресою: АДРЕСА_3 /л.с.26/.
Рішенням Затоківської селищної ради від 05.06.2015 року № 3032 відповідачу ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку, площею - 0,0510 га., кадастровий номер 5110300000:02:001:0345, для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 36).
У подальшому за результатами розгляду документів, поданих відповідачем ОСОБА_1 для оформлення права власності, згідно рішення державного реєстратора від 13.01.2016 року № 27806927 зареєстровано за відповідачем право власності на земельну ділянку, площею - 0,0510 га., кадастровий номер 5110300000:02:001:0345, для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного Реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а. с. 37 – 43).

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції не погодився з висновками суду першої інстанції, та мотиви прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі 

Відповідно до положень ст.13,14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, посадові особи органів державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтями 2,19 Закону України «Про охорону земель» визначено, що об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.
З приводу обґрунтованості звернення Білгород-Дністровською місцевою прокуратурою з позовом до суду з метою захисту інтересів держави та необхідність такого захисту саме прокуратурою, а не органом уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах слід зазначити наступне.
Обґрунтовуючи звернення до суду з відповідним позовом прокурор вказав, що правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, тому суспільному інтересу не відповідає.
Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про передачу земельної ділянки державної власності у приватне користування з метою відновлення прав та законних інтересів територіальної громади землі, яка вибула з її користування і розпорядження незаконно.
Так, відповідно до ст. 45 ЦПК України, який діяв на момент звернення прокурора з позовом, передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.
Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30 вересня 2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
За змістом положень статей 25, 26, 31, 33 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР) у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду із цим позовом, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження у галузі будівництва - щодо здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердження містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій та вирішення відповідно до законодавства спорів з питань містобудування, а у сфері регулювання земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища - щодо організації і здійснення землеустрою, погодження проектів землеустрою.
Виконавчими органами міських рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи міських рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади (частини перша, друга статті 11 Закону № 280/97-ВР).
Пунктом 2.1 Положення «Про управління містобудування та архітектури Білгород-Дністровської міської ради», затверджений рішенням Білгород-Дністровської міської ради від 06 березня 2013 року № 540-VI, визначено, що Управління містобудування та архітектури Білгород-Дністровської міської ради, зокрема, розглядає пропозиції та надає до міської ради висновки щодо визначення території, вибору, вилучення, приватизації та надання земель для містобудівних потреб відповідно до законодавства.
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі – компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший – третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).
Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Вказаного висновку дійшла Велика палата Верховного суду, виклавши його у постанові від 26 травня 2020 року за результатами розгляду справи №912/2385/18.
Виходячи із зазначеного, прокурор є належним позивачем у даній справі.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах: народовладдя; законності; гласності; колегіальності; поєднання місцевих і державних інтересів; виборності; правової, організаційної та матеріально-фінансової самостійності в межах повноважень, визначених цим та іншими законами; підзвітності та відповідальності перед територіальними громадами їх органів та посадових осіб; державної підтримки та гарантії місцевого самоврядування; судового захисту прав місцевого самоврядування.
Статтею 1 Земельного кодексу України (далі -ЗК України) передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Відповідно до ч. 1ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Згідно з ч. ч. 6-9 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно в законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
Стаття 121 ЗК України не встановлює можливість безоплатної передачі громадянам земельної ділянки для будівництва оздоровчо-розважального комплексу.
11 вересня 2018 року Велика Палата Верховного Суду розглянула справу № 712/10864/16-а, в якій дійшла наступних висновків стосовно питання про зміну цільового призначення земельної ділянки.
Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.
Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу.
Так, ст. 122 ЗК України, серед іншого, передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
У той же час відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону № 280/97-ВР до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад належать повноваження щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.
Встановлено, що між Затоківською селищною радою та товариством з обмеженою відповідальністю «Вояж-Сі» (далі - ТОВ «Вояж-Сі») 30.06.2011 року укладено договір оренди земельної ділянки площею 1,2 га для будівництва бази відпочинку терміном на 5 років, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110300000:02:001:0268, зареєстрований у відділі Держкомзему у м. Білгород-Дністровському Одеської області від 05.07.2011 за № 511030004000026.
08.10.2013 між Затоківською селищною радою та ТОВ «Вояж-Сі» укладено договір про розірвання зазначеного договору оренди земельної ділянки, про що державним реєстратором реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно рішенням за індексним номером 6535561 від 08.10.2013 року внесено відповідні відомості.
17.04.2014 року Затоківською селищною радою надано дозвіл на складання технічної документації із землеустрою ТОВ «Вояж-Сі» щодо складання документів, що посвідчують право користування зазначеною земельною ділянкою, при поділі земельної ділянки, яку затверджено рішенням від 20.06.2014 року.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності забувається в порядку, визначеному законом.
Відповідно до частини 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією
Згідно зі ст. 2 ЗК України земельними відносинами є суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею, суб`єктами в яких виступають громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади, а об`єктами - землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні паї( частки).
Згідно з ч. 1 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами регламентовано статтею 118 ЗК України.
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.
При цьому, статтею 50 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.
Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України
Таким чином з метою отримання земельної ділянки безоплатно у власність громадянами має бути виготовлено та надано на погодження відповідний проект землеустрою.
Як вбачається з витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 16.01.2018 року, листа Затоківської селищної ради від 17.01.2018 року № 26/01-2745/2-18 підставою для державної реєстрації земельної ділянки стала технічна документація із землеустрою щодо поділу земельної ділянки, яка перебувала у користуванні ТОВ «Вояж-Сі».
Відповідно до ч. 2 ст. 79-1 ЗК України формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок.
Згідно ч. 6 ст. 79-1 ЗК України формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.
Як зазначалось вище, земельна ділянка, що була передана ОСОБА_1 в порядку безоплатної передачі (ст. 121 ЗК України) для індивідуального дачного будівництва, була сформована шляхом поділу, за технічною документацією із землеустрою щодо поділу.
Разом з тим, вказана земельна ділянка АДРЕСА_1 до її формування входила до єдиного масиву (ділянки), площею - 1,2 га., що перебував в оренді ТОВ «ВОЯЖ-СІ» до 2013 року.
В пункті 15 Договору оренди від 12.11.2004 року, укладеного між Затоківською селищною радою та ТОВ «ВОЯЖ-СІ», зазначено, що цільовим призначенням земельної ділянки є будівництво бази відпочинку.
З огляду на вищевикладене, апеляційний суд погоджується з доводами апелянта про те, що, передаючи у власність ОСОБА_1 спірну ділянку, Затоківська селищна рада змінила її цільове призначення без проведення та дотримання встановленої процедури, оскільки поділ земельної ділянки можливий лише з збереженням її цільового призначення. Проте в даному випадку поділ проведено зі зміною цільового призначення земельної ділянки (з «будівництво бази відпочинку» на «індивідуальне дачне будівництво»).
Оскільки технічна документація щодо поділу та об`єднання земельних ділянок не відповідала приписам ст. ст. 25, 56 Закону України «Про землеустрій» постановою Одеського окружного адміністративного суду від 18.09.2014 у справі № 815/4904/14 визнано протиправними та скасовані рішення Затоківської селищної ради від 17.04.2014р. №1933 «Про надання дозволу ТОВ «Вояж-Сі» на складання технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою при поділі земельних ділянок»; рішення Затоківської селищної ради від 20.06.2014р. №1967 «Щодо затвердження технічної документації з землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки для будівництва та обслуговування б/в “Вояж-Сі» за адресою: АДРЕСА_1 .»
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду справі № 815/4904/14 вмотивовано тим, що технічна документація щодо поділу та об`єднанню земельних ділянок не відповідає приписам ст. 56 ЗУ «Про землеустрій», а тому і не підлягала затвердженню Затоківською селищною радою згідно рішення від 20.06.2014 року №1967.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Посилаючись на Витяг з державного земельного кадастру про земельну ділянку від 16.01.2018 року, суд дійшов помилкового висновку про недоведеність позивачем факту затвердження рішенням Затоківської селищної ради від 20.06.2014 року саме технічної документації, яка слугувала підставою для державної реєстрації спірної земельної ділянки, переданої відповідачу ОСОБА_1 ..
Між тим, державна реєстрація спірної земельної ділянки здійснена на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки, яка раніше перебувала у користуванні ТОВ «Вояж-Сі», 18.06.2014 року, виконаної інженером-землевпорядником ФОП ОСОБА_2 .
Згідно з п. «б» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України можуть набувати право власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної та комунальної власності.
Зокрема, правові підстави набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності визначено ч. 1 ст. 116 ЗК України. Такими підставами є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, передбачених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульовано ст. 118 ЗК України, вимогами якої визначено процедуру подачі громадянами заяви щодо вибору місця розташування земельної ділянки та її розгляду, отримання дозволу, розроблення та погодження проекту відведення земельної ділянки та прийняття відповідного рішення про передачу земельної ділянки у власність.
Так, відповідно до положень ч. ч. 6-10 ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання.
Відповідна рада, в свою чергу, розглядає заяву, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. За приписами наведених положень земельного законодавства проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.
У подальшому проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та розглядається відповідною радою, якою приймається рішення про передачу земельної ділянки у власність
Таким чином, недотримання встановленого порядку набуття права власності на землю з боку хоча б однієї із сторін є порушенням чинного земельного законодавства.
Згідно ст. 19 ЗК України закріплено категорії земель, в тому числі й землі рекреаційного призначення.
Віднесення земель до тієї чи іншої категорії згідно з ч.1ст. 20 ЗК України здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.
Між тим, судом першої інстанції залишено поза увагою, що кожна категорія земель має узагальнене цільове призначення, що визначає специфіку її особливого правового режиму.
Так, земельні ділянки, віднесені до однієї категорії, можуть використовуватися за різними видами цільового призначення.
Зокрема, приписами ст. 50 ЗК України встановлено, що землі рекреаційного призначення - це земельні ділянки, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів.
У свою чергу відповідно до ст. 51 ЗК України до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт- клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації.
Таким чином, землі рекреаційного призначення можуть використовуватися за різними видами цільового призначення, кожний з яких характеризується власним правовим режимом, екосистемними функціями, видом господарської діяльності, типами забудови, типами особливо цінних об`єктів.
Частина 5 ст. 20 ЗК України встановлює обов`язок власників (користувачів) використовувати землі зазначеної категорії виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання.
Проте, судом першої інстанції при розгляді даної справи не враховано, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про землеустрій», цільове призначення земельної ділянки - це її використання за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 дійшла висновків, що будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцініючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування, зокрема, не тільки прокурора та позивача, а й відповідача у справі.
Земельне законодавство передбачає зміну цільового призначення землі органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проект землеустрою. 
Обов`язковою умовою дотримання встановленої процедури зміни цільового призначення земельної ділянки є складання або перепогодження (випадку якщо зміні цільового призначення підлягає вся земельна ділянка, а не її частина) проекту відведення земельної ділянки з місцевими органами виконавчої влади (районним (міським) органом земельних ресурсів, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органом, органом містобудування й архітектури та охорони культурної спадщини), а також підлягає державній землевпорядній експертизі.
Отже, зміна виду цільового призначення (використання) земельної ділянки, встановленого законодавством та конкретизованого уповноваженим органом державної влади у рішенні про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку, потребує обов`язкового дотримання механізму такої зміни.
Таким чином, виходячи з того, що цільове призначення земельної ділянки, яка перебувала у користуванні ТОВ «Вояж-Сі», значилось як будівництво бази відпочинку, то після поділу цієї земельної ділянки Затоківська селищна рада мала розпорядитись відповідно до нього ж цільового призначення, а не передавати земельну ділянку у власність для індивідуального дачного будівництва.
У зв`язку з цим, у даному випадку має місце формування нової земельної ділянки, що в свою чергу вимагає виготовлення такого виду документації із землеустрою як проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Відповідно до ч. 5 ст. 20 ЗК України види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» детальний план території - містобудівна документація, що визначає планувальну організацію розвиток території.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.
Спірна земельна ділянка згідно Генерального плану смт Затока відноситься до земель рекреаційного призначення, вид використання - для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення.
Крім того, відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 19 Закону детальний план у межах населеного пункту уточнює положення генерального плану населеного пункту та визначає планувальну організацію і розвиток частини території.
Детальний план розробляється з метою визначення планувальної організації і функціонального призначення, просторової композиції і параметрів забудови та ландшафтної організації кварталу, мікрорайону, іншої частини території населеного пункту, призначених для комплексної забудови чи реконструкції.
Водночас, як вбачається з листа Затоківської селищної ради від 17.01.2018 року № 26/01-27 селищною радою детальний план території щодо вказаної земельної ділянки не розроблявся та не погоджувався, що свідчить про відведення спірної земельної ділянки у власність з порушенням рішенням приписів законодавства.
Відведення вказаних земельних ділянок у власність для індивідуального дачного будівництва не відповідає наявній містобудівній документації, що є грубим порушенням приписів земельного та містобудівного законодавства.
ТОВ «Вояж-Сі», в 2011 році на умовах оренди надано земельну ділянку загальної площею 1,2 га для будівництва об`єкту рекреації - бази відпочинку. Проте, незважаючи на розірвання у 2013 році договору оренди, в 2014 році товариством здійснено її поділ, з подальшою передачею на підставі технічної документації про поділ сформованих земельних ділянок вже у приватну власність громадян, в тому числі й ОСОБА_1 для індивідуального дачного будівництва. Отже, незважаючи на відсутність законних підстав набуття земельної ділянки саме ОСОБА_1 ініційовано питання про надання її у власність.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", чинного на момент виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів вчинення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (станом на момент проведення вказаної реєстрації права власності) у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 9 Закону державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.
Згідно ч. 4 ст. 15 Закону державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та з обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.
Особливості процедури державної реєстрації прав власності на нерухоме майно ;тазом на 13.01.2016 року визначались Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 15 12.2015 року.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 24 Закону у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону.
Таким чином, враховуючи, що на розгляд державного реєстратора у відповідності до п.44 Порядку був наданий витяг з Державного земельного кадастру, з якого вбачається, що цільове призначення земельної ділянки є для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, що не підлягає безоплатній приватизації громадянином, державний реєстратор зобов`язаний був прийняти рішення про відмову у проведенні державної реєстрації права власності.
Виходячи з принципу ЗК України щодо раціонального використання та охорони земель Велика Палата Верховного Суду вважала, що зміна виду використання землі в межах її цільового призначення повинна проводитися у порядку, встановленому для зміни цього цільового призначення землі.
ЗК України передбачає зміну цільового призначення землі органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення природоохоронного та історико-культурного призначення.
Аналогічних висновків Верховний суд дійшов у постановах від 08.05.2018 у справі № 521/4789/17, від 30.05.2018 у справі № 308/7923/16-ц, від 27.06.2018 у справі № 362/3134/14-ц, від 04.07.2018 у справі № 826/8492/17, від 17.07.2018 у справі № 712/9000/16-а, від 21.02.2019 у справі № 813/6231/14, від 26.06.2019 у справі № 701/902/17-ц.
Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крем або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог до Головного територіального управління юстиції в Одеській області.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зроблено висновок, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано».
Велика Палата Верховного Суду вважає, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права оренди земельної ділянки має розглядатися як спір, що пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на земельну ділянку іншою особою, за якою зареєстровано аналогічне право щодо тієї ж земельної ділянки. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь державного реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушені прав) у спорі не змінює його цивільно-правового характеру.
Отже, позивачем не зазначено, яким саме рішенням, діями чи бездіяльністю Головного територіального управління юстиції в Одеській області було порушено права та законні інтереси Одеської міської ради.
Відповідно до норм чинного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, прийняття рішення про державну реєстрацію є дискреційним, тобто виключним повноваженням державного реєстратора. З вище наведеного виходить, що суд першої інстанції правомірна відмовив у вимогах до Головного територіального управління.
Відповідач — це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови — підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, — належного відповідача.
Таким чином, неналежний відповідач — це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі — належному відповідачеві.
Зазначене підтверджується позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 30.01.2019 у справі № 2-797/2008.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц (пункт 41); від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49); від 21.11.2018 у справі №127/93/17-ц (пункт 50); від 12.12.2018 у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54); від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4)).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, пункт 31.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц).
Наведене вище свідчить про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог прокурора.
Крім того, згідно з ст. 1 ЗУ «Про місцеве самоврядування», Затоківська селищна є представницьким виборним органом місцевого самоврядування, який складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення. Право комунальної власності – право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.
Відповідно до ст. 80 ЗК України, суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. Статтею 83 ЗК України передбачено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам міст є комунальною власністю.
Підставою для набуття територіальною громадою в особі Затоківської селищної ради права комунальної власності на землю є безоплатна передача їй землі державою. Оскільки право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів, кожне порушення закону щодо безпідставного заволодіння комунальною власністю є порушенням державних інтересів.
Порушення інтересів територіальної громади смт Затока полягають у незаконному набутті ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку комунальної власності, площею - 0,0510 га., тобто у протиправному позбавлені територіальної громади смт Затока права на вищезазначену земельну ділянку.
Прийняття незаконного рішення про передачу у власність земельної ділянки комунальної власності позбавляє Український народ загалом (ст. 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. ст. 14, 19 Конституції України).
Виходячи із викладеного, суд першої інстанції не правильно застосував норми матеріального права та дійшов не обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог до Затоківської селищної ради та ОСОБА_1 

3.4 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у вирішенні справи №495/6080/17-ц (постанова від 20 травня 2020 року, провадження №61-1476св20) за позовом прокурора до Затоківської селищної ради та інших про визнання незаконним рішення ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку для індивідуального дачного будівництва.
Прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді (п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України).
У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступати за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами (ч.3 ст.56 ЦПК України). 
Законом України «Про прокуратуру» визначено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом (ч.1 ст.23 Закону); прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу; наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (ч.3 ст.23 Закону); наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді (ч.4 ст.23 Закону).
Згідно з рішенням Конституційного Суду України №3-рп/99 від 8 квітня 1999 року (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує в позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції в спірних відносинах. Представництво прокуратурою інтересів держави в суді є одним із видів представництва в суді.
Земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. 
Прийняття рішення про передачу у власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (ст.13 Конституції) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. Конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю розглядається у поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст.ст.14,19 Конституції).
Отже правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, у разі його незаконності такому суспільному інтересу не відповідає. 
Звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільнозначимого питання про передачу земельної ділянки комунальної власності у приватне користування з метою відновлення прав та законних інтересів територіальної громади щодо землі, яка вибула з її користування і розпорядження незаконно. 
Правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п.54 рішення Європейського суду з прав людини у справі Трегубенко проти України від 2 листопада 2004 року щодо справедливої рівноваги між інтересами суспільства і конкретної особи). 
Позовна заява містить обґрунтування підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів в суді. Позовну заяву подано в порядку частини 5 статті 56 ЦПК України, прокурор у даній справі має статус позивача.
Порушені права та інтереси, за захистом яких прокурор звернувся до суду, підлягають задоволенню визнанням незаконним рішення ради з вищезазначених підстав та недійсним спірного свідоцтва про право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, що надана йому на підставі рішення ради, прийнятого без дотримання вимог закону. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) дійшла висновку, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
У п. 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18 (провадження № 14-536цс18), вказано, що під час розгляду справи суди мають врахувати висновок Великої Палати Верховного Суду стосовно того, що після внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належним способом захисту права є саме скасування запису про проведену державну реєстрацію відповідного права (п. 5.17 постанови від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18).
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури в частині скасування рішення державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 13 січня 2016 року, індексний номер: 27806927, на підставі якого за проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0, 0510 га для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер 5110300000:02:001:0345), необхідно розуміти і як скасування запису про проведену державну реєстрацію про право власності.
Такого ж висновку, за аналогічного кола учасників справи, дійшов Верховний Суд у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 153/1327/18.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги прокурора є обґрунтованими частково, а тому вона підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Оскільки висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції зроблені при їх невідповідності обставинам справи, судом першої інстанції порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову прокурора. 

3.5 Порядок та строк касаційного оскарження

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

3.6 Судові витрати
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України).
Відповідно до положень ст. ст. 133, 141 ЦПК України необхідно здійснити перерозподіл судових витрат.
Понесені та документально підтверджені витрати позивача на сплату судового збору за подання позовної заяви в сумі - 5 286,00 грн. та за подання апеляційної скарги в сумі – 7 929,00 грн., а всього в загальній сумі – 13 215,00 грн. підлягають стягненню з відповідачів Затоківської селищної ради та ОСОБА_1 у рівних частках з кожного, тобто - по 6 607,50 грн. з кожного.

 4. Резолютивна частина.

Керуючись ст. ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст. ст.376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд складі колегії суддів цивільної палати,

постановив:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області - задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 травня 2019 року – скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

Позов Першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури до Затоківської селищної ради, ОСОБА_1 , Головного територіального управління юстиції в Одеській області про визнання незаконним рішення, недійсним свідоцтва про право власності, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора – задовольнити частково.

Визнати незаконним рішення Затоківської селищної ради від 05.06.2015 року № 3032 «Про передачу гр. ОСОБА_1 у власність земельної ділянки площею 0,0510 га (кадастровий номер 5110300000:02:001:0345) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 . 

Визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 від 13 січня 2016 року щодо земельної ділянки, площею - 0,0510 га., для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення за адресою - АДРЕСА_1 , кадастровий номер - 5110300000:02:001:0345.

Визнати незаконним рішення державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 13 січня 2016 року, індексний номер: 27806927, на підставі якого за проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, площею - 0,0510 га., для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення за адресою - АДРЕСА_1 , кадастровий номер - 5110300000:02:001:0345.

Скасувати запис у Державному реєстрі речових прав № 12920953 про право власності на земельну ділянку, площею - 0,0510 га., для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення за адресою - АДРЕСА_1 , кадастровий номер - 5110300000:02:001:0345.

В задоволенні позовних вимог Першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури до Головного територіального управління юстиції в Одеській області – відмовити.

Здійснити перерозподіл судових витрат.

Стягнути з Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області (код ЄДРПОУ 04527052) на користь Одеської обласної прокуратури (реквізити: Одеська обласна прокуратура, 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 3, ЄДРПОУ 03528552, р/р 35213085000564 в ДКСУ м. Київ) витрати зі сплати за подання позовної заяви та апеляційної скарги судового збору в сумі – 6 607 (шість тисяч шістсот сім) грн. 50 коп..

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) на користь Одеської обласної прокуратури (реквізити: Одеська обласна прокуратура, 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 3, ЄДРПОУ 03528552, р/р 35213085000564 в ДКСУ м. Київ) витрати зі сплати за подання позовної заяви та апеляційної скарги судового збору в сумі – 6 607 (шість тисяч шістсот сім) грн. 50 коп..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 08 лютого 2021 року.

Головуючий                                                        А. П. Заїкін 

Судді                                                 С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе