Єдиний унікальний номер 225/4064/20 
Номер провадження 22-ц/804/328/21        

Номер провадження 22-ц/804/328/21 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

09 лютого 2021 року                         Донецький апеляційний суд в складі колегії:
                                                            судді-доповідача: Новікової Г.В.
                                                            суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Бахмуті апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Рибалки Олени Сергіївни на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 28 жовтня 2020 року (ухваленого під головуванням судді Скиба М.М. у м. Торецьк Донецької області, повний текст судового рішення складено 02 листопада 2020 року ) у цивільній справі №225/4064/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, -

В С Т А Н О В И В:

     У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалася на те, що вона навчається за денною формою навчання в   Академії Державної пенітенціарної служби (м. Чернигів). У зв`язку із цим в неї є необхідність в організації побуту за місцем навчання (харчування, оренда житла, проїзд у транспорті), та у купівлі наукової літератури й періодики для навчання. Данні витрати не можливо покрити за рахунок отриманої  стипендії, а розмір допомоги від її матері-  є незначним у зв`язку із отриманням останньою мінімальної заробітної плати.   Відповідач у справі є її батьком та має можливість надавати їй матеріальну допомогу на навчання, оскільки він працює та має стабільний дохід.
      Просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на період навчання в розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу)   щомісячно.
Рішенням Дзержинського міського суду від 28 жовтня 2020 року  в задоволенні позовних вимог   відмовлено. 
В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати рішення суду першої інстанції   та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.    
В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.
Вважає, що застосування судом першої інстанції правових висновків Верховного суду зі справи №635/1139/17 є неправильними, оскільки касаційна інстанція розглядала справу з приводу права особи, яка досягла повноліття і продовжує навчання, перебуваючи на повному державному утриманні, на отримання аліментів від батька. Таким чином правовідносини  у цих справах не є тотожними.
Крім того представник позивача, наголошує, що позивач, крім харчування та проживання,  має очевидну повсякденну потребу у використанні непродовольчих товарів (предметів санітарії, ліків, предметів першої необхідності, канцелярського приладдя та інш.) та отриманні послуг (перукарських, з ремонту взуття та одягу, зв`язку інш.), які затверджені постановою КМУ від 11.10.2016 року №780.
Також вважає суттєвою обставиною укладення позивачем договору оренди житла від 06.11.2020 року, про намір щодо укладення якого повідомлялось у суді першої інстанції.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить в її задоволенні відмовити та залишити рішення суду без змін, як законне та обґрунтоване. Зазначає, що представником позивача не було зазначено конкретних норм матеріального права, які на його думку були порушені судом першої інстанції.  Вважає, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами свою потребу в матеріальній допомозі зі сторони батька, який має складне матеріальне становище через отримання невеличкої пенсії та сплати аліментів на малолітню дитину. Також вважає, що наданий представником позивача договір оренди не має значення при розгляді апеляційної скарги, оскільки на час розгляду у суді першої інстанції його не було.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено 

повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частинами 4,6 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Малозначними справами є справи про стягнення аліментів.
Згідно п. 1 ч.1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Частиною 3 цієї статті встановлено,що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України  апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Зважаючи на те, що дана справа є малозначною та розглядається в спрощеному порядку і  ціна позову  складає менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, виходячи із того,що ціна позову визначена сукупністю всіх виплат,але не більше ніж за шість місяців (стаття 176 ч.1п.3), розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.
      Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній  доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна  скарга  не підлягає  задоволенню  з таких підстав.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довела існування всіх юридичних фактів, які у своїй сукупності надають право стягувати аліменти на підставі статті 199 СК України, не надала будь-яких доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про наявність у неї потреби в матеріальній допомозі саме у зв`язку з навчанням.  
Такий висновок відповідає встановленим обставинам та узгоджується з положеннями статті 199 СК України.
Правовідносини батьків щодо утримання повнолітніх дочки, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (ст.ст. 199,200,201 цього Кодексу).
Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомоги; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).
З аналізу вищенаведених норм сімейного законодавства вбачається, що стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.
При розгляді справ даної категорії позивач, як здобувач освіти повинна довести наявність потреби в матеріальній допомозі та її розмір, а відповідач -неможливість надання такої допомоги або можливість надання у меншому розмірі, ніж вимагає позивач.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідач у справі ОСОБА_2 є батьком  відповідачки – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка досягла повноліття та продовжує навчатися в Академії державної пенітенціарної служби з денною формою навчання за державним замовленням. 
В період навчання ОСОБА_1 має можливість користуватися навчально-матеріальною базою Академії (науковою літературою, мережею Інтернет, тощо), проживати в гуртожитку Академії, також вона перебуває на котловому забезпеченні, яке здійснюється через їдальню Академії. Після зарахування на навчання ОСОБА_1 отримала формений одяг, який вона зобов`язана носити під час навчальних занять та в період перебування на території навчального закладу. На даний час ОСОБА_1 за результатами чергової екзаменаційної сесії отримує грошове забезпечення з підвищенням посадового окладу в розмірі 775 грн. З 21.09.2020 року курсант проживає за межами навчального закладу, тому перебуває на неповному державному утриманні, хоча має право проживати у гуртожитку, що підтверджується довідкою Академії державної пенітенціарної служби Міністерства юстиції України.
      Відповідач ОСОБА_2 отримує пенсію за віком у розмірі 3416,47 грн. ( щомісячно березень, квітень, травень, червень 2020 р.), 2049,89 грн. (липень 2020 р.), 2184,28 грн. (серпень 2020 р.) та згідно виконавчого листа сплачує аліменти у розмірі 1/6 частини від всіх видів доходу на утримання неповнолітньої  доньки – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
     У частині 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 12 цього Кодексу.
Згідно ч.ч. 1, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова ВС від 02.10.18 у справі № 910/18036/17).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
      Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).
Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
      В підтвердження позовних вимог ОСОБА_4 до позовної заяви додано лише копію свідоцтва про народження, копію паспорту та довідку про навчання у вищому навчальному закладі.
      За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що позивач навчається на денній формі навчання  за державним замовленням, на період навчання (до липня 2023 року) має можливість користуватися навчально-матеріальною базою Академії (науковою літературою, мережею Інтернет, тощо), проживати в гуртожитку Академії, перебуває на котловому забезпеченні, яке здійснюється через їдальню Академії,забезпечена форменим одягом, який вона зобов`язана носити під час навчальних занять та в період перебування на території навчального закладу, а також отримує грошове забезпечення в розмірі 775 грн. і за таких обставин не надала доказів в підтвердження потреби у зв`язку з навчанням у матеріальній допомозі, і правильно   відмовив у задоволені позовних вимог.  
Додана до апеляційної скарги копія договору оренди житла від 06 листопада 2020 року не може бути прийнята до уваги як належний доказ, оскільки  договір датований після ухвалення рішення судом першої інстанції  та  надана копія є нечитабельною.  
При цьому  правильно було встановлено судом першої інстанції, що позивач не втратила право на проживання в гуртожитку, що дозволяє їй мешкати на території Академії.

Посилання на те, що судом першої інстанції не прийнято до уваги,що крім харчування та проживання позивач має потребу у використанні непродовольчих товарів(предметів санітарії,ліків, предметів першої необхідності, канцелярського приладдя та отримання перукарських послуг, послуг з ремонту взуття, зв`язку, не можуть бути прийнятими до уваги,оскільки не підтверджені відповідними доказами.
Крім того, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчатися після досягнення повноліття відповідно до положень статті 199 СК України  виникає  також за наявності у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).
Судом першої інстанції встановлено,що відповідач ОСОБА_2 отримує пенсію за віком у розмірі 3416,47 грн. ( щомісячно березень, квітень, травень, червень 2020 р.), 2049,89 грн. (липень 2020 р.), 2184,28 грн. (серпень 2020 р.) та згідно виконавчого листа сплачує аліменти у розмірі 1/6 частини від всіх видів доходу на утримання неповнолітньої  доньки – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Доказів, які б підтверджували  інші його доходи не надано, що за встановлених обставин ставить під сумнів його можливість надавати таку допомогу.
Посилання апеляційної скарги на те, що міським судом було застосовано правовий висновок Верховного Суду який стосується інших правовідносин не впливає на правильність висновків суду першої інстанції в цій справі.  
Інші доводи апеляційної скарги, висновків суду не спростовують, на законність судового рішення в оскаржуваній частині не впливають.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до посилань про доведеність пред`явлених позовних вимог та незаконність їх відхилення,  так як суд першої інстанції розглянув справу, дотримавшись принципу диспозитивності цивільного судочинства, який передбачено ст. 13 ЦПК України, та вирішив спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наявних доказів.
Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді  справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, то підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст.368, 369, 375, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Рибалки Олени Сергіївни залишити без задоволення. 
Рішення Дзержинського міського суду  від 28 жовтня 2020 року залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: