Апеляційне провадження  №  22-ц/824/2542/2021
                    
                                                           ПОСТАНОВА
                                                      ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
17 березня 2021 року                                                     м. Київ       
                                                                             Унікальний номер 756/10398/14-ц
                          
            Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Шахової О.В.,суддів Вербової І.М., Поліщук Н.В.,
за участю  секретаря судового засідання  Кузнецової В.В.,
            учасники справи:
            позивач -             ОСОБА_1      
            відповідач -         ОСОБА_2 
            треті особи:         Публічне акціонерне товариство "Державний експортно-                                                       імпортний банк України", в особі філії у м. Кривому Розі,
                                         ТОВ "Торговий дім Севеко",               
            розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання у м. Києві, в  порядку спрощеного позовного провадження  апеляційні  скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2   
            на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 липня 2020 року, ухваленого в приміщенні районного суду  під головуванням судді Яценко Н.О., 
 
В С Т А Н О В И В :
 
 В  липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2   про поділ майна набутого в шлюбі, який обґрунтовував тим, що з 19.11.1994 року по 12.07.2013 року перебував у шлюбі з ОСОБА_2 .
В період шлюбу та за спільні кошти ними в місті Кривий Ріг Дніпропетровської області було придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 вартістю 220 200грн.та однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 вартістю 175 800 грн., збудовано гараж № НОМЕР_1 розміром 18,72 кв.м. по АДРЕСА_3   ними придбано земельну ділянку площею 0.01000 га, яка розташована в  Оболонському районі по АДРЕСА_4 вартістю 1 206 000грн.та на якій вони збудували садовий будинок АДРЕСА_4 загальною площею 392,2 кв.м. оціночна вартість якого складає 3 420 000 грн. 
Окрім цього, під час шлюбу були придбані легкові автомобілі TOYOTA CAMRI д.н. НОМЕР_2 оціночна вартість 263 000 та TOYOTA «RAV4» д.н НОМЕР_3 - 202 520 грн.
Зазначене майно перебуває у заставі  ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України".
Просив визнати  за кожним з подружжя  право власності  по 1/2 частині переліченого майна.
 В червні 2015 року до суду із зустрічним позовом звернулася ОСОБА_2 в якому заперечуючи проти позову ОСОБА_1 зазначала, що запропонований ним варіант поділу спільного майна не відповідає вимогам презумпції рівності їх часток, та інтересам їх спільних дітей.
Оскільки дійти згоди про поділ майна  неможливо, ОСОБА_2 просила, з урахуванням встановленого порядку фактичного користування, припинити спільну сумісну власність на майно, шляхом визнання одноособового права на неподільні речі, залишивши частину майна  у праві їх спільної сумісної власності, а саме виділивши її у власність трикімнатну квартиру та залишити в спільній власності з ОСОБА_1 земельну ділянку та розташований на ній будинок (т.1 ас 174-178).
 Виділити ОСОБА_1 однокімнатну квартиру, гараж та автомобіль TOYOTA CAMRI.
Для приведення рівності часток в майні кожного з подружжя просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь компенсацію в розмірі 221 262 грн.
Зазначала, що автомобіль TOYOTA «RAV4»  не підлягає поділу, є її особистим майном, як дарунок та був проданий в інтересах сім`ї під час шлюбу.
В травні 2016 року та в лютому 2020 року (після проведення товарознавчих експертиз) ОСОБА_1 уточнив свої вимоги та просив визнати квартири, земельну ділянку, збудований на ній садовий будинок та легкові автомобілі спільним сумісним майном набутим в шлюбі з ОСОБА_2 . 
Визнати за ним право власності на гараж, як  особисте  майно набуте ним до шлюбу. 
Остаточно просив поділити майно, визнавши за ним та за ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині кожному на земельну ділянку та розташований на ній садовий будинок, трикімнатну та однокімнатну квартири. Оскільки автомобілі продані, просив стягнути з нього на користь ОСОБА_2 різницю їх вартості в сумі 58 841,32 грн. та розподілити  судові витрати (т.2 ас.103-111, т.4 ас 7-12 ).
В лютому 2020 року ОСОБА_2 також уточнила свої зустрічні вимоги, змінила їх підстави, доповнила та остаточно просила визнати за ОСОБА_1 право власності на трикімнатну квартиру, на проданий ним автомобіль  TOYOTA CAMRI, стягнувши з нього на її користь грошову компенсацію від продажу чоловіком без її згоди автомобіля. 
Визнати повністю за нею право власності на земельну ділянку,розташований на ній садовий будинок та на однокімнатну квартиру.
Доповнила свої вимоги тим, що разом з колишнім чоловіком їм належало по 50% статутного капіталу  ТОВ "Торговий дім Севеко". 12.12.2011 року вийшла з складу учасників товариства та в лютому 2018 року направила товариству зустрічну вимогу про припинення зобов`язання, проте, протягом одного року ОСОБА_1 як директор та засновник товариства належні їй кошти не повернув. За постановою господарського суду Запоріжської області від  09.10.18 року товариство визнано банкрутом і ухвалою цього ж суду від 27.11.2018 року кредиторські вимоги у сумі 9 317 312,94 ОСОБА_2 визнані першою чергою задоволення.
З огляду на зазначене та  порядку користування спірним майном,просила визнати за ОСОБА_1 право вимоги на грошові кошти в сумі 6 969 918,39 грн. з ТОВ "Торговий дім Севеко", як боргу та визнати за нею право вимоги на ці  кошти   у вигляді вартості частини майна,  3% річних,інфляційних втрат в сумі 391 487,55 грн.та  також розподілити судові витрати ( т.4 ас 24-31).
Ухвалою суду від 27.02.2020 року до участі в справі в якості третьої особи залучено ТОВ "Торговий дім Севеко" (т.4,ас. 72-73).
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 14 липня 2020 року позови задоволені частково.
Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 земельну ділянку та  садовий будинок АДРЕСА_4 , трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 та однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 та автомобілі TOYOTA CAMRI та TOYOTA «RAV4». Визнано особистою власністю ОСОБА_1 гараж № НОМЕР_1 , розташований в АДРЕСА_3 .
Проведено поділ майна подружжя та визнано за ОСОБА_1 право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 400 346 грн.
Визнано за ОСОБА_2 право власності  та однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 вартістю 431 774грн.
Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині за кожним на земельну ділянку та садовий будинок з надвірними побудовами  АДРЕСА_4 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 різницю в грошовій компенсації  від продажу автомобілів в розмірі 27 413,32 грн.
 В задоволені решти позовних вимог сторонам відмовлено.
 Судом скасовано також заходи забезпечення позову у вигляді арешту автомобіля TOYOTA «RAV4», накладені ухвалою суду від 31.07.2014 року.
Додатковим рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2020 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 7 403,50 коп.
            Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційні скарги та посилаючись на  неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права та матеріального права,   просять його скасувати та ухвалити нове судове рішення: ОСОБА_1 - відмовити ОСОБА_2 в задоволені зустрічних вимог та задовольнити його позовні вимоги щодо  поділу трикімнатної та однокімнатної квартир за його  варіантом по 1/2 частині за кожним.  ОСОБА_2 -  задовольнити її вимоги в частині позовних вимог щодо виплати її компенсації за автомобіль TOYOTA CAMRI в сумі 456 904,16 грн., в частині визнання права вимоги за ОСОБА_1 як боргу перед нею та визнання за нею права вимоги на кошти в розмірі 391 487,55 грн. з ТОВ "Торговий дім Севеко", 3% та інфляційних втрат,  а  також визнання за нею права власності повністю на земельну ділянку та садовий будинок.
На обґрунтування  доводів апеляційної скарги  ОСОБА_1 вказує, зокрема,  що суд допустивши неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи порушив вимоги ст. 71 Сімейного Кодексу України стосовно того, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі і неподільні речі присуджуються одному із подружжя, а відтак безпідставно відмовив йому у вимогах про залишення в його користуванні трикімнатної квартири,а в користуванні ОСОБА_2 однокімнатної квартири. При цьому не врахував ч.4 ст.71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. В разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у спільній частковій власності. 
В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що порушення судом першої інстанції процесуального права полягає в неповному з`ясуванні обставин та невірній оцінки поданих нею на підтвердження заявлених позовних вимог доказів. Судом не врахована судова практика,яка є обов`язковою при розгляді справ щодо поділу спільного майна подружжя щодо врахування не тільки набутого майна, але й боргових зобов`язань подружжя, зокрема боргових зобов`язань перед нею ТОВ "Торговий дім Севеко", директором та засновником якого є її колишній чоловік, в сумі 9 17 312,94 грн., яке виникло 12.12.2011 року та мало бути виконано боржником протягом одного року.  Проте, суд першої інстанції визнав ці вимогами такими, що випливають з господарських правовідносин та безпідставно, на порушення матеріального закону відмовив її в задоволені зазначених вимог.   
Суд не врахував, що між ними,  як колишнім подружжям існувала домовленість та визначено порядок користування спільним майном, а саме - чоловік залишився проживати та працювати в місті  Кривий Ріг, вона ж разом з дітьми, ще до офіційного розлучення постійно користувалася, проживала та повністю утримувала земельну ділянку та будинок в м. Києві. В виборі та побудові будинку вона також приймала безпосередню участь з урахуванням інтересів дітей, їх здоров`я та  розвитку. Саме тому та, оскільки з колишнім чоловіком склалися неприязні стосунки, також з врахуванням  неповернення ним ( ОСОБА_1 ) вартості її частки в статутному фонді товариства ОСОБА_2 просила залишити в її власності земельну ділянку та будинок.
Окрім цього на думку ОСОБА_2 , суд припустився помилки щодо визначення часу відчуження автомобілів - так автомобіль TOYOTA CAMRI було продано чоловіком після розірвання шлюбу в 2015 році, а автомобіль TOYOTA «RAV4» під час перебування їх в шлюбі в травні 2013 року, а тому автомобіль проданий чоловіком не підлягає поділу,але оскільки чоловік розпорядився спільним майном, на її користь підлягає стягненню половина вартості автомобіля. Стосовно автомобіля  TOYOTA «RAV4» суд не врахував, що цей автомобіль був її подарований і за законом, на її думку, дарування автомобіля не потребує якоїсь особливої форми,в той час як відповідач цей факт не спростував. За таких обставин автомобіль TOYOTA «RAV4» не підлягає поділу та є її особистим майном.
            В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивачка та її представник доводи своєї апеляційної скарги, з підстав та мотивів викладених в ній,  підтримали та просили її задовольнити.
            Проти апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечували.
            Відповідач ОСОБА_1 та його представник про розгляд справи повідомлені належно, проте в судове засідання не з`явились, подали письмові заяви в яких зазначили про те, що свою апеляційну скаргу підтримують, проти апеляційної скарги ОСОБА_2 заперечують, просять справу розглянути у їх відсутності.
            Ухвалою суду вирішено справу розглядати у відсутності ОСОБА_1 та його представника.
           Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін,або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає  розгляду справи.
  Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі рішення,апеляційний суд вважає, що апеляційні скарг ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.
 Згідно зі ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо цивільних відносин, що виникли до набрання чинності ЦК України , положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, які виникли і продовжують існувати після вступу його в силу.
Відповідно до ч. 1 ст.22 КпШС України, чинної на момент набуття сторонами права власності на частину спірного майна, передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Аналогічна норма міститься і в Сімейному Кодексі України, чинного з 01.01.2004 року, на момент існування спірних правовідносин та вирішення спору.
Відповідно до ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Зазначені вимоги Сімейного кодексу України кореспондуються з ч.3 ст.368 ЦК України майно, за якою набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до п. 23 постанови Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «При практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом,19.11.1994 року між сторонами зареєстровано шлюб. (а.с. 14 т.1) і  вони мають двох дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітню ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 12.07.2013 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, (а.с. 15 т.1 ).
За час шлюбу сторонами придбано наступне майно:
- трикімнатну квартиру, загальною площею 57,0 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_7 та зареєстрована на ім`я ОСОБА_1 на підставі договору купівлі продажу від 16.07.2003 року, зареєстрованого ДП ДОР «Криворізьке БТІ» на підставі витягу про державну реєстрацію прав № 1952836 від 10.11.2003, реєстраційний номер об`єкту 1748855.(а.с. 16-18 т.1).
 Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи № 2161/2162- 17 від 30.11.2017 ринкова вартість квартири 400 346 грн. (а.с. 110-134 т.З)
- однокімнатну квартиру, загальною площею 42,5 кв.м., яка розташована за адресою АДРЕСА_2 та зареєстрована на ім`я ОСОБА_1 згідно свідоцтва про право власності від 26.04.2010 року, виданого виконкомом Криворізької міської ради, і зареєстровано в КП ДОР «Криворізьке БТІ» на підставі Витягу про державну реєстрацію прав № 26110831 від 13.05.2010, реєстраційний номер об єкту 14934960. (а.с. 23-24 т.1).
 Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи № 2161/2162-17 від 30.11.2017 ринкова вартість  квартири становить 431 774 грн. (а.с. 110-134 т.З)
           -земельну ділянку загальною площею 0,1000 га (кадастровий №8000000000:78:422:0017), яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 та зареєстрована на ім`я ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 909022 від 28.04.2007, виданого на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20.11.2006 р. (а.с. 30 т.1; а.с.207-222 т.3 ).
           Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи від 24.10.2019 ринкова вартість земельної ділянки становить 2 433 600 грн. (а.с. 202-222 т.З).
- садовий будинок загальною площею 392,2 кв.м., з надвірними побудовами, що розташований за адресою: АДРЕСА_4 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 22.12.2010 Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації та зареєстрованого в Київському БТІ на підставі Витягу про державну реєстрацію права № 28827342 від 28.01.2011 (а.с.31-33 т. 1).
 Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової оціночно- будівельної експертизи від 24.10.2019 ринкова вартість садового будинку, без врахування земельного компоненту становить 4 570 307 грн. (а.с. 202-222 т.3);
Також в період шлюбу  подружжям ОСОБА_2 було придбано автомобілі « TOYOA CAMRY» д.н.  НОМЕР_2 та «TOYOTA RAV 4» д.н. НОМЕР_4 .                                              Відповідно до висновку експерта за результатами проведення автотоварознавчої експертизи від 10.08.2017 року, станом на дату проведення дослідження, середня ринкова вартість автомобіля  « TOYOA CAMRY»становила 436 450,14 грн., відповідно середня ринкова вартість автомобіля марки  «TOYOTA RAV 4» - 318 767 грн. 50 коп. (а.с.83-91 т.3).                                                                                                                                                             Судом встановлено ( і сторони не заперечують), що зазначені автомобілі продані: «TOYOTA RAV 4» під час шлюбу,а автомобіль « TOYOA CAMRY» за повідомленням ГУМВСУ в Дніпропетровській області - 19.02.2015 року (т.4 а.42) - після розірвання шлюбу.                                                                                                                                       Судом встановлено також, що ОСОБА_1 , до шлюбу набуто у власність гараж автомобільний № НОМЕР_5 площею 18,72, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .                                                                         Цю обставину визнала та не заперечувала ОСОБА_2 ,з огляду на що суд визнав зазначений гараж особистою приватною власністю ОСОБА_1 і рішення суду в частині визнання гаража особистою власністю ОСОБА_1 не оскаржено,а відтак апеляційним судом в цій частині і не переглядається.                                                                   Задовольняючи позовні вимоги сторін суд з урахуванням встановлено,виходив з того що між сторонами склалися неприязні стосунки і вони не можуть спільно користуватися спірним майном,         
 Апеляційний суд,в цілому, погоджується з встановленим судом першої інстанції обсягом спільного майна подружжя ОСОБА_2 , що підлягає поділу та  визначенням його вартості, за виключенням включеного судом до поділу автомобіля «TOYOTA RAV 4», і рішення суду в цій частині підлягає зміненню з виключенням зазначеного автомобіля з поділу, оскільки  встановлено, що зазначений  відчужено під час шлюбу.
 Доказів на спростування того, що гроші від продажу автомобіля  «TOYOTA RAV 4» використано в інших цілях, в тому числі і в особистих цілях ОСОБА_2 ,а не в інтересах сім`ї  не надано і судами не добуто. 
Між тим, на підтвердження доводів ОСОБА_2 про те, що цей автомобіль є її особистою власністю, остання належних доказів також  не надала.
З огляду на те, що апеляційний суд дійшов інших правових висновків щодо обсягу спільного майна подружжя ОСОБА_2 , рішення суду першої інстанції, в частині визначення грошової компенсації підлягає скасуванню та ухваленню в цій частині нового судового рішення про стягнення на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 1\2  частини вартості проданого ОСОБА_1 без згоди ОСОБА_2 автомобіля « TOYOA CAMRY», а саме  436 450,14 грн. : 2 = 218 225,07 грн., в той час та оскільки ОСОБА_2 виділено однокімнатну квартиру, вартість якої на 31 428 грн. більше ніж вартість трикімнатної квартири,яку виділено ОСОБА_1 , остаточно з останнього підлягає до стягнення на користь ОСОБА_2 - 186 797 грн. (218 225-31 428).
            Згідно ст.376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є,зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи,які суд першої інстанції визнав встановленими; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Рішення суду першої інстанції щодо визначення обсягу спільного майна подружжя ОСОБА_2 , а саме: земельної ділянки та  садового будинку АДРЕСА_4 ; трикімнатної квартири АДРЕСА_1 та однокімнатної квартири АДРЕСА_2  є законним і обгрунтованим і підстав для його скасування в цій частині, не вбачається.
Відповідно до ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. 
Апеляційний суд не вбачає також підстав для скасування рішення суду в частині відмови ОСОБА_2 в задоволені її вимог про визнання за ОСОБА_1 права вимоги на грошові кошти в ТОВ "Торговий дім Севеко", як боргу та визнання за нею права вимоги на ці  кошти   у вигляді вартості частини майна,  3% річних,інфляційних втрат, з огляду на таке.
  Так, судом першої інстанції встановлено, що згідно  нотаріально посвідченоїзаяви ОСОБА_2 про вихід зі складу учасників ТОВ «Торговий дім Севеко», остання вказувала на необхідність сплатити їй вартість частини майна у статутному капіталі.   Рішенням загальних зборів учасників ТОВ «Торговий дім «Севеко» від 12.12.2011 року ОСОБА_2 було виключено зі складу учасників товариства та проведено державну реєстрацію змін до установчих документів товариства.
Згідно ст.54 Закону України «Про господарські товариства» передбачені виплати вартості частини майна у статутному капіталі на суму 5495 600 грн., мали бути проведені товариством в строк до 12.12.2012 року, проте не були проведені.
 Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 31.01.2017 року у справі 904/166/14, яким з ТОВ «Торговий дім Севеко» стягнуто 5495 600 грн. вартості частини майна, 665705,74 грн. трьох процентів річних, 5511485 грн., інфляційних втрат, 3205 грн. витрат зі сплати судового збору, 23971 грн.20 коп. витрат на оплату судової експертизи, а  після оскарження рішення в Дніпропетровському апеляційному господарському суді, воно остаточно набрало чинності 29.01.2018 року.
Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15.01.2015 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Торговий дім Севеко» грошових коштів в загальній сумі 2379 грн. та 3654 грн. судового збору.
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.12.2015 р. вищевказане рішення скасовано і в задоволені позову ОСОБА_2 товариству відмовлено.
05.10.2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ, скасував рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від
15.01.2015  року та залишив в силі рішення Саксаганського районного суду м.Кривий Ріг від року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Торговий Дім Севеко»  2 379 000 грн. та 3654 грн. судового збору. Зазначена ухвала залишена без змін Верховним Судом України 29.11.2017 року.
В лютому 2018 року на підставі ст.601, 603 ЦК України ОСОБА_2 направила зустрічну вимогу на вимогу кредитора і таким чином заявила про припинення зобов`язання в загальній сумі 2379000 грн. та 3654 грн. судового забору.
 Згідно постанови господарського суду Запорізької області від 09.10.2018 року по справі № 908/1730/18 визнано ТОВ «Торговий Дім Севеко» - банкрутом. Відкрито ліквідаційну процедуру. Ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Поду В.В.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 27.11.2018 року визнано кредиторські вимоги ОСОБА_2 у розмірі 9317312,94 грн. з першою чергою задоволення.
Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
За приписами пункту 8 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.
21.10.2019 року набрав чинності Кодекс України з процедур банкрутства. Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень якого передбачено, що з дня введення в дію цього Кодексу, визнано таким, що втратив чинність, зокрема. Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».
У п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства установлено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.
Відмовляючи ОСОБА_2 в задоволені зазначених вимог суд першої інстанції виходив з того, що порушення відносно ТОВ «Торговий дім Севеко» справи про банкрутство і суд  позбавлений можливості поділити майно подружжя ОСОБА_2 , яке перебуває в ТОВ "Торговий дім" у спосіб визначений ОСОБА_2 .
Суд також вважав, що не підлягають розгляду в одному провадженні вимоги за різними видами судочинства.
З такими висновками суду першої інстанції, апеляційний суд погоджується в повній мірі.
Згідно з ч.1 ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки і майна , що є у спільній сумісній власності, і в разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними.
Вирішуючи спір в частині реального поділу майна подружжя ОСОБА_2 ,суд першої інстанції, встановивши значний обсяг спільно нажитого ним майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з урахуванням інтересів дружини, чоловіка та дітей, виходив з презумпції спільного майна та вважав за правильне визнати за кожним з них право власності за кожним по 1/2 частині садового будинку, загальною площею 392,2 кв. м., з надвірними побудовами та земельної ділянки загальною площею 0,1000 га. (кадастровий № 8000000000:78:422:0017),розташованих в АДРЕСА_4 . 
Згідно ч.2 ст.364 ЦК України передбачено, що якщо виділ в натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
В порядку реального поділу спільного майна сторін, суд вважав за правильне також, визнати за  ОСОБА_1 право приватної власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 57,0 кв.м., вартістю 400 346 грн., з огляду на постійне та фактичне  користування останнім цією квартирою.
За ОСОБА_2 , в той час, суд  вважав за правильне в порядку поділу майна визнати право приватної власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 42,5 кв.м., вартістю 431 774 грн.
Апеляційний суд погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції і також не вбачає підстав для його скасування в  частині проведення такого реального поділу майна сторін. 
В зазначеній частині, суд першої інстанції дотримався встановленого законом принципу оцінки доказів, відповідно до якого, на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду обставин справи проаналізував і оцінив докази як кожен окремо, так і в їх сукупності та взаємозв`язку,така оцінка  спрямована на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, між тим  доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зводяться до переоцінки доказів, що не передбачено ст. 367 ЦПК України.
Доводи апеляційних скарг про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права,в зазначеній частині, не знайшли свого підтвердження,а відтак  висновків суду першої інстанції не спростовують і не можуть бути підставою для скасування судового рішення, з огляду на що рішення суду в цій частині,відповідно до ст.375 ЦПК України ухвалено з дотриманням закону.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367,368,374,375,376,381-384 ЦПК України   суд -,
 
П О С Т А НО В И В :
            
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.
            Рішення   Оболонського районного суду м. Києва  від 14 липня 2020 року в частині визначення спільним майном подружжя автомобіля "TOYOTA RAV4" д.н НОМЕР_4 змінити, виключивши зазначений автомобіль з числа спільного майна подружжя.
            Рішення   Оболонського районного суду м. Києва  від 14 липня  2020 року в частині поділу майна подружжя ОСОБА_2 та визначення грошової компенсації на користь ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 186 797 (сто вісімдесят шість тисяч сімсот дев`яносто сім грн.)
            В решті рішення залишити без змін.
     Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку  до Верховного Суду протягом 30 днів з  моменту її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 
 
Повний текст постанови складено  22 березня 2021 року.

Головуючий
 
Судді: