ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

18 лютого 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/5393/19	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Головко О.В. (доповідач),
                               суддів:  Суховарова А.В., Ясенової Т.І.,     
  
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення  Запорізького окружного адміністративного суду від 05 лютого 2020 року (суддя Татаринов Д.В., повний текст рішення складений 05 лютого 2020 року) в адміністративній справі 
за позовом  ОСОБА_1 
до  Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області
про  визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, –

в с т а н о в и в :

                     ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив: визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області щодо розрахунку суддівської винагороди для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з посадового окладу в розмірі 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб станом на 04.12.2018 та станом на 01.01.2019; зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Запорізькій області видати: оновлену довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на 04.12.2018, виходячи з посадового окладу у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених  Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07.12.2017 № 2246-VIII, з відповідною доплатою за вислугу років; оновлену довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на 01.01.2019, виходячи з посадового окладу у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених  Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» від 23.11.2018 № 2629-VIII, з відповідною доплатою за вислугу років.
                    Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 05 лютого 2020 року у задоволені позову відмовлено. 
                    Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків. 
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 13 грудня 2018 року та 14 січня 2019 року ОСОБА_1 звертався до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області з заявами про надання довідок про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з посадового окладу судді станом на 04.12.2018 та станом на січень 2019 року. 
Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Запорізькій області надані довідки про суддівську винагороду ОСОБА_1 для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 14.12.2018 № 08-02/1247 та від 15.01.2019 № 08-02/58, в яких відображено зміни розміру складових суддівської винагороди судді, виходячи з розрахунку 15 прожиткових мінімумів працездатних осіб.
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області із заявою про видачу оновлених довідок із зазначенням величини суддівської винагороди для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з посадового окладу в розмірі 15 мінімальних заробітних плат станом на 04.12.2018 та станом на 01.01.2019.
Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Запорізькій області надано відповідь № 08-02/2311 від 13.08.2019, в якій вказано, що у Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області відсутні підстави для видачі ОСОБА_1 оновлених довідок про суддівську винагороду, виходячи із посадового окладу у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.
Вважаючи таку відповідь протиправною, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом.  
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає, що відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
За приписами ч. 3 ст. 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в первинній редакції посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 01.01.2011 – 6 мінімальних заробітних плат; з 01.01.2012 – 8 мінімальних заробітних плат; з 01.01.2013 – 10 мінімальних заробітних плат; з 01.01.2014 – 12 мінімальних заробітних плат; з 01.01.2015 – 15 мінімальних заробітних плат.
Законом України «Про внесення зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 716-VII від 19.12.2013 було виключено положення абз. 5 ч. 3 ст. 129 Закону № 2453-VI (щодо запровадження посадового окладу з 01.01.2014 – 12 мінімальних заробітних плат).
Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» № 192-VIІІ від 12.02.2015 було викладено в новій редакції Закон № 2453-VI, частиною 3 статті 133 якого визначалось, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.
Відповідно до частини 1 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII від  02.06.2016 (набрав чинності 30.09.2016) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Пунктом 22 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII (положення якого діяли на час існування спірних правовідносин до моменту виключення цього пункту Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» № 193-IX від 16.10.2019) було передбачено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом (тобто Законом № 1402-VIII), мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом. Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 01 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Пункт 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII передбачав, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Судом встановлено, що ОСОБА_1 не проходив кваліфікаційного оцінювання.
Згідно з частиною 1 статті 133 Закону № 2453-VI (у редакції Закону № 192-VIII) суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Конституційний Суд України 04 грудня 2018 року прийняв Рішення № 11-р/2018, яким визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону № 2453-VI у редакції Закону № 192-VIII, якими було передбачено, що розмір посадового окладу судді місцевого суду складає 10 мінімальних заробітних плат. Конституційний Суд України зауважив, що це положення належить застосовувати в його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 01 січня 2011 року – 6 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2012 року – 8 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2013 року – 10 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2014 року – 12 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2015 року – 15 мінімальних заробітних плат».
Колегія суддів зазначає, що норма частини третьої  статті 133 Закону № 2453-VI  є бланкетною, оскільки визначає лише кількість мінімальних заробітних плат для встановлення розміру посадового окладу судді, але не встановлює розміру мінімальної заробітної плати, який необхідний для цього. З огляду на це, необхідно звернутися до інших законів, які встановлюють розмір мінімальної заробітної плати. Такі норми доповнять частину третю статті 133 Закону 2453-VI і становитимуть єдину спеціальну норму, якою буде визначено розмір посадового окладу судді.
Так, 06 грудня 2016 року був прийнятий  Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VIII, який набрав чинності з 01.01.2017. 
Пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів і заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня календарного року, починаючи з 01.01.2017.
Згідно з пунктом 9 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Як свідчить зміст Закону № 1774-VIII, цим Законом вносилися зміни до низки законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів  та заробітної плати працівників та інших виплат.
Аналіз такого правового регулювання дає підстави зробити висновок, що законодавець, чітко передбачив, що для визначення посадових окладів усіх суддів застосовується розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установлений на 01 січня відповідного календарного року.
Таким чином розмір суддівської винагороди має обчислюватися із застосуванням в якості розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а не мінімальної заробітної плати, оскільки Закон № 1774-VIII, який передбачає такий порядок розрахунків, прийнятий у часі пізніше від Законів № 2453-VI та № 1402-VIII, і фактично такий перехід на іншу розрахункову величину не призвів до зменшення розміру суддівської винагороди у грошовому виразі.
Вказані висновки узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у зразковій адміністративній справі № 200/9195/19-а.
Також, колегія суддів зауважує, що  рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018, на яке посилається апелянт, не вирішувалося питання розрахункової величини, яка підлягає застосуванню при розрахунку посадового окладу суддів.
З огляду на викладене колегія суддів доходить висновку, що при видачі ОСОБА_1 довідок про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановленого на    1 січня календарного року, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області діяло в межах і спосіб, передбачені  Конституцією України  та Законами України.
Судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з правильним застосуванням норм матеріального права, із дотриманням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, підстави для скасування судового рішення відсутні.
                               
                              Керуючись ст.ст. 243, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України суд, – 

п о с т а н о в и в :

                              Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05 лютого 2020 року в адміністративній справі № 280/5393/19 залишити без змін. 
Постанова суду набирає законної сили з 18 лютого 2021 року та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повна постанова складена 18 лютого 2021 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      О.В. Головко 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров 

                               суддя                                                                      Т.І. Ясенова