ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 р.	Справа № 953/23372/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,
Суддів: Кононенко З.О. ,  Калиновського В.А. ,
за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 05.10.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Бородіна Н.М., м. Харків, повний текст складено 05.10.20 року по справі № 953/23372/19
за позовом        ОСОБА_1  
до       Слобожанської митниці Держмитслужби               
про скасування постанови,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом до Слобожанської митниці Держмитслужби, в якому просив суд скасувати постанову № 2068/80700/19 від 12.11.2019 р. у справі про порушення митних правил та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 508043,79 грн. за порушення ст. 485 Митного кодексу України (далі - МК України). 
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 05.10.2020 року у справі № 953/23372/19 відмовлено в задоволенні позовних вимог. 
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Київського районного суду м. Харкова від 05.10.2020 року у справі № 953/23372/19 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на те, що спірна постанова митного органу є неправомірною, оскільки, він не є суб`єктом правопорушення, передбаченого ст.485 МК України. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 18.06.2019 року до Управління протидії митних правопорушень та міжнародних взаємодії  Харківської митниці ДФС з Управління патрульної поліції у Харківській області надійшло повідомлення про протиправне використання ОСОБА_1 на митній території України транспортного засобу FORD FOCUS р.н. НОМЕР_1 VIN: НОМЕР_2 , який, керуючи ним, був учасником ДТП, що відбулось 07.01.2018 року у м. Харків вул.. Шевченка 142-А. Згідно бази даних обліку транспортних засобів автомобіль FORD FOCUS р.н. НОМЕР_1 VIN: НОМЕР_2 (країна реєстрації Литва) був ввезений на митну територію України громадянкою республіки Білорусь ОСОБА_2 02.10.2017 року з метою особистого користування в митному режимі «тимчасове ввезення до 1 року».
12.11.2019 року на підставі наведених обставин заступник начальника Харківської митниці ДФС прийняв постанову у справі про порушення митних правил №2068/80700/19, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого статтею 485 МК України, а саме у вчиненні протиправних дій, спрямованих на ухилення від сплати митних платежів, та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів, що становить 508043,79 грн. 
Не погодившись із постановою про порушення митних правил від 12.11.2019 р. №2068/80700/19,  позивач звернувся до суду із позовом.          
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що матеріалами справи підтверджується наявність в діях позивача порушення митних правил та складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 485 МК України, під час винесення постанови у справі про порушення митних правил № 2068/80700/19 від 12.11.2019 р. відповідач діяли на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, зокрема з дотримання положень Митного кодексом України. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції на підставі наступного. 
У відповідності до ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.
Згідно із ст. 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку та розмірах, встановлених законом.
Відповідно до п.6 ч.1 ст.70 МК України, одним із «митних режимів» є «режим тимчасового ввезення», який, в свою чергу, за приписами ч.1 ст.103 МК України, полягає в тому, що відповідно до нього іноземні товари, транспортні засоби комерційного призначення ввозяться для конкретних цілей на митну територію України з умовним повним або частковим звільненням від оподаткування митними платежами та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності і підлягають реекспорту до завершення встановленого строку без будь-яких змін, за винятком звичайного зносу в результаті їх використання. Обов`язки особи, яка поміщає товари у митний режим тимчасового ввезення та є відповідальною за її дотримання митного режиму, визначені ст.104 МК України, згідно ч.6 якої, зокрема, ця особа повинна подати органу доходів і зборів, що здійснює випуск товарів, транспортних засобів комерційного призначення у режимі тимчасового ввезення, документи на такі товари, транспортні засоби, що підтверджують мету їх тимчасового ввезення.
У відповідності до положень ч.2 ст.105 МК України, у разі порушення умов митного «режиму тимчасового ввезення» особа, відповідальна за дотримання режиму, зобов`язана сплатити суму податкового зобов`язання та пеню відповідно до Податкового кодексу України.
Згідно з п.4 ч.3 ст.293 МК України, особами, на яких покладається обов`язок із сплати митних платежів, є особа, на яку покладається обов`язок щодо виконання відповідних умов, у разі невиконання зобов`язань щодо використання чи споживання товарів, що випливають з умов цільового використання, за яких надається «податкова пільга» при випуску товарів для вільного обігу.
Відповідно до ч.1 ст.458 МК України порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред`явлення їх митним органам для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на митні органи цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.
Як визначено положеннями ст.485 МК України, заявлення в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру неправдивих відомостей щодо істотних умов зовнішньоекономічного договору (контракту), ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача товару, неправдивих відомостей, необхідних для визначення коду товару згідно з УКТ ЗЕД та його митної вартості, та/або надання з цією ж метою органу доходів і зборів документів, що містять такі відомості, або несплата митних платежів у строк, встановлений законом, або інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, а так само «використання товарів», стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 300% несплаченої суми митних платежів.
Тобто, стаття 485 Митного кодексу України фактично передбачає декілька видів діянь, які складають об`єктивну сторону порушення митних правил, а у позивача встановлено саме використання транспортного засобу, стосовно якого надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги.
З матеріалів справи встановлено, що 02.10.2017 р. транспортний засіб FORD FOCUS р.н. НОМЕР_1 VIN: НОМЕР_2 був ввезений на митну територію України громадянкою республіки Білорусь ОСОБА_2 , з метою особистого користування в митному режимі «тимчасове ввезення до 1 року».

Як підтверджено матеріалами справи та вже зазначалося вище, 12.11.2019 року уповноваженою особою митного органу, на підставі повідомлення Управління патрульної поліції у Харківській області про протиправне використання транспортного засобу, було прийнято оспорювану постанову №2068/80700/19, якою було визнано гр. ОСОБА_1 винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ст.485 МК України та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 300% несплаченої суми митних платежів, в сумі 508043,79 грн. (169347,93 грн. х 300%).
Так, в основу цієї постанови відповідачем фактично було покладено встановлений факт використання тимчасово ввезеного транспортного засобу іноземної реєстрації позивачем, а не особою-нерезидентом, яка безпосередньо здійснила його ввезення, з використанням наданих їй пільг.
Згідно із ч.ч.1, 2 ст.380 МК України, тимчасове ввезення громадянами-нерезидентами на митну територію України транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до 1 (одного) року. Цей строк може бути продовжено органами доходів і зборів з урахуванням дії обставин непереборної сили та особистих обставин громадян, які ввезли такі транспортні засоби, за умови документального підтвердження цих обставин, але не більш як на 60 днів. Обов`язковою умовою допуску зазначених транспортних засобів до тимчасового ввезення на митну територію України є реєстрація цих транспортних засобів в уповноважених органах іноземних держав, що підтверджується відповідним документом. Транспортні засоби особистого користування, що тимчасово ввозяться на митну територію України громадянами-нерезидентами, не підлягають письмовому декларуванню та звільняються від подання документів, що видаються державними органами, уповноваженими здійснювати види контролю, зазначені у ст.319 цього Кодексу. Пропуск таких транспортних засобів через митний кордон України здійснюється без застосування до них заходів гарантування, передбачених розділом Х цього Кодексу. Пальне, що міститься у звичайних (встановлених заводом-виробником) баках зазначених транспортних засобів, не підлягає письмовому декларуванню та не є об`єктом оподаткування митними платежами.
Натомість, за положеннями ч.3 ст.380 МК України, тимчасове ввезення громадянами-резидентами транспортних засобів особистого користування, що класифікуються за товарними позиціями 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тонни), 8711 згідно з УКТ ЗЕД та причепів до них товарної позиції 8716 згідно з УКТ ЗЕД дозволяється на строк до 1 (одного) року під письмове зобов`язання про їх зворотне вивезення за умови письмового декларування в порядку, передбаченому законодавством України для громадян, після сплати всіх митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів. Тимчасове ввезення громадянами-резидентами на митну територію України інших транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до 1 (одного) року під письмове зобов`язання про їх зворотнє вивезення за умови письмового декларування в порядку, передбаченому законодавством України для громадян, та із застосуванням до них заходів гарантування, передбачених   розділом Х цього Кодексу.
Тобто, з огляду на зміст наведених вище норм ст.380 Митного кодексу України, порядок ввезення, пропуску та декларування транспортних засобів особистого користування відрізняється залежно від суб`єкта ввезення - резидента або нерезидента. Зокрема, у випадку, якщо тимчасове ввезення транспортного засобу особистого користування здійснюється громадянами-нерезидентами, таке ввезення здійснюється без письмового декларування та сплати митних платежів.
Згідно ч. 5 ст. 380 МК України тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватися на митній території України виключно лише громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби в Україну, для їхніх особистих потреб. Такі транспортні засоби не можуть використовуватися для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні, бути розкомплектовані чи передані у володіння, користування або розпорядження іншим особам.
Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.292 МК України, митні платежі не сплачуються у разі, якщо відповідно до цього Кодексу, Податкового кодексу України, інших законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо товарів надано звільнення або повне умовне звільнення від сплати митних платежів - у період дії такого звільнення і при дотриманні умов, у зв`язку з якими його надано.

Статтею 111 МК України встановлено, що іноземні товари, поміщені у митний режим тимчасового ввезення, зберігають статус іноземних товарів.
За змістом п.30.1 ст.30 Податкового кодексу України, податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених п.30.2 цієї статті. Підпунктом «г» п.30.9 цієї ж статті ПК України визначено, що податкова пільга надається шляхом звільнення від сплати податку та збору.
Таким чином, сукупний аналіз наведених вище норм діючого законодавства дає підстави для висновку про те, що використання транспортного засобу особистого користування іншою особою, крім тієї, яка здійснила ввезення такого транспортного засобу, становить порушення режиму тимчасового ввезення, яке, зокрема, виявляється у використанні відповідного транспортного засобу, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими надано пільги щодо оподаткування.
При цьому, суб`єктом відповідальності за таке протиправне використання товару (транспортного засобу особистого користування) є особа, яка здійснює таке використання.
З матеріалів справи встановлено, що відповідно до позовної заяви від 07.03.209 року ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, позивач підтверджує факт використання ним на території України транспортного засобу FORD FOCUS р.н. НОМЕР_1 VIN: НОМЕР_2 . Крім того, позивач використовував даний транспортний засіб іноземної реєстрації на підставі довіреності від 27.09.2017 р. з правом володіння, користування та розпорядженням автомобілем.
Доводи позивача про те, що він не є належним суб`єктом відповідальності за інкриміноване йому правопорушення, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони ґрунтуються на неправильному розумінні суті правопорушення та характеру спірних правовідносин.
Колегія суддів не приймає довід апеляційної скарги стосовно неврахування положень Конвенції і Додатків до неї про можливість використання тимчасово ввезених транспортних засобів третім особами, оскільки в межах цієї справи не встановлено обставин, за наявності яких використання тимчасово ввезених транспортних засобів третіми особами було б правомірним.
Згідно п.b ст. 7 Додатку С до Конвенції про тимчасове ввезення, до якої приєдналась Україна та яка набрала чинність на території України 22.09.2004 року транспортні засоби приватного використання можуть використовуватись третіми особами, які мають належний дозвіл користувача права на тимчасове ввезення. Кожна Договірна Сторона може дозволити таке використання особою, яка постійно проживає на її території, зокрема якщо вона використовує його від імені і згідно з інструкціями користувача права на тимчасове ввезення.
В матеріалах справи міститься довіреність від 27.09.2017 р. якою ОСОБА_3 уповноважує ОСОБА_1  керувати, володіти та розпоряджатись автомобілем FORD FOCUS р.н. НОМЕР_1 VIN: НОМЕР_2 , тоді як згідно даними журналу пункту пропуску зазначений автомобіль був ввезений на територію України з метою особистого користування в режимі тимчасове ввезення до 1 року громадянкою ОСОБА_2 . 
Тобто відсутні обставини, за наявності яких використання тимчасово ввезених транспортних засобів третіми особами було б правомірним.
Таким чином, посилання позивача на положення Конвенції є безпідставними також і з огляду на те, що в ході розгляду справи ним не було надано жодного доказу того, що, використовуючи вказаний транспортний засіб, позивач діяв від імені і згідно з інструкціями користувача права на тимчасове ввезення, який ввіз автомобіль на територію України.
Враховуючи вказані вище обставини та надані сторонами докази в їх сукупності, колегія суддів дійшов висновку про те, що позивач, в даному випадку, неправомірно користувався ввезеним нерезидентом транспортним засобом іноземної реєстрації, стосовно якого надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги.
Аналогічна правова позиція стосовно висновку, хто в даних відносинах є суб`єктом правопорушення, висловлена Верховним Судом у постановах від 18.12.2018 р. у справі №295/16296/16-а та від 29.08.2019 р. у справі №697/12/17.
Згідно ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Довід апеляційної скарги стосовно порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині неврахування клопотання позивача про відкладення розгляду справи колегія суддів відхиляє через те, що це порушення не призвело до неправильного вирішення справи. Крім того, правом на надання пояснень в судовому засіданні, позивач та його представник скористались в суді апеляційної інстанції. Будь-яких заяв або клопотань в суді апеляційної інстанції позивачем та його представником заявлено не було.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги позивача є безпідставними та не підлягають задоволенню.    
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з ч. 1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення Київського районного суду м. Харкова від 05.10.2020 року у справі № 953/23372/19 суд дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 271, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 05.10.2020 року у справі № 953/23372/19  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та відповідно до ч. 3 ст. 272 КАС України оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя 		О.М. Мінаєва	
Судді	   	З.О. Кононенко    В.А. Калиновський