Постанова
Іменем України 
04 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 414/2897/19
провадження № 51-2846 км 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                                     ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                           ОСОБА_5 ,
прокурора у кримінальному провадженні
в режимі відеоконференції                                            ОСОБА_6 ,
засудженого в режимі відеоконференції                   ОСОБА_7 ,
захисника                                                                           ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на вирок Луганського апеляційного суду від 15 квітня 2020 року у кримінальному провадженні № 12019130000000219 від 09 серпня 2019 року за обвинуваченням 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Кремінної Луганської області, мешканця АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 309, ч. 2 ст. 310 КК України.
 
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Кремінського районного суду Луганської області від 12 грудня 2019 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 309, ч. 2 ст. 310 КК України із застосуванням положень ч. 1 ст. 70 КК України до остаточного покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він наприкінці квітня 2019 року, маючи умисел на незаконний посів та вирощування більше 50 рослин роду коноплі, перебуваючи на земельній ділянці на АДРЕСА_2 , яка перебуває у його фактичному користуванні та знаходиться поряд з його дачною ділянкою, розташованою на АДРЕСА_3 , за допомогою господарських інструментів посіяв насіння рослин роду коноплі в кількості 70 рослин. При цьому, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, ОСОБА_7 вчиняв усі необхідні дії для досягнення дозрівання посіяних ним конопель.
02 вересня 2019 року в ході проведення санкціонованого обшуку на АДРЕСА_2 працівниками поліції було вилучено 70 коренів рослин конопель, які є фрагментами рослин роду коноплі та містять наркотичні засоби і психотропні речовини, обіг яких допускається для промислових цілей. Також було виявлено та вилучено залишки речовини рослинного походження зеленого кольору, яка є особливо небезпечним наркотичним засобом – канабісом, загальною масою у перерахунку на суху речовину 1 587,90 г, яку ОСОБА_7 незаконно придбав та зберігав без мети збуту.
Крім того, ОСОБА_7 23 серпня та 30 серпня 2019 року, маючи умисел на незаконне придбання, зберігання наркотичного засобу без мети збуту в особливо великих розмірах, здійснив скошування (зрізання) стебелів з листями конопель, після чого переніс їх до будинків АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 , де став незаконно зберігати для подальшого висушування та особистого використання.
Разом з тим 31 серпня 2019 року ОСОБА_7 змінив місце зберігання наркотичного засобу – канабісу, перенісши його з будинків, розташованих за вказаними адресами, на відкриту ділянку місцевості, де продовжив незаконно зберігати зазначений наркотичний засіб в особливо великих розмірах без мети збуту.
02 вересня 2019 року в ході проведення санкціонованого обшуку на АДРЕСА_2 працівниками поліції було виявлено та вилучено залишки речовини рослинного походження зеленого кольору, яка є особливо небезпечним наркотичним засобом – канабісом, загальною масою у перерахунку на суху речовину 282,52 г, яку ОСОБА_7 незаконно придбав та зберігав без мети збуту.
Одночасно під час вищевказаної слідчої дії на ділянці біля будинку АДРЕСА_2 працівниками поліції було виявлено та вилучено речовину рослинного походження зеленого кольору, яка є особливо небезпечним наркотичним засобом – канабісом, загальною масою у перерахунку на суху речовину 18 152,54 г, яку ОСОБА_7 незаконно придбав та зберігав без мети збуту.
Загальна маса особливо небезпечного наркотичного засобу – канабісу, вилученого в ОСОБА_7 , який останній незаконно придбав та зберігав без мети збуту, у перерахунку на суху речовину становить 20 023,01 г, що згідно Таблиці № 1 невеликих, великих та особливо великих розмірів наркотичних засобів, що знаходяться у незаконному обігу, затвердженої наказом МОЗ України від 01 серпня 2000 року № 188 відноситься до особливо великого розміру, оскільки його маса перевищує 2 500 г.
Вироком Луганського апеляційного суду від 15 квітня 2020 року апеляційну скаргу прокурора задоволено частково, вирок місцевого суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання скасовано та ухвалено новий вирок, яким останнього засуджено за ч. 3 ст. 309, ч. 2 ст. 310 КК України із застосуванням положень ч. 1 ст. 70 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
У решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У своїй касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність призначеного апеляційним судом покарання ступеню тяжкості вчинених злочинів та його особі через суворість, просить вирок апеляційного суду змінити та призначити йому покарання, не пов`язане з позбавленням волі. При цьому засуджений вказує, що апеляційний суд, призначаючи реальне покарання, повною мірою не врахував його стану здоров`я, наявності офіційного працевлаштування, відсутності попередніх судимостей, позитивних характеристик та бездоганної посткримінальної поведінки.
Одночасно захисник ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 у своїй касаційній скарзі також ставить питання про зміну вироку апеляційного суду у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого через суворість і вказує на безпідставність скасування вироку суду першої інстанції в частині застосування положень ст. 75 КК України. При цьому посилається на те, що суд апеляційної інстанції, постановляючи вирок, повною мірою не врахував ступеня тяжкості вчинених злочинів та особу засудженого, наявності пом`якшуючих покарання обставин, позитивних характеристик, а тому призначив покарання, що не відповідає ступеню суспільної небезпечності вчинених кримінальних правопорушень.
Позиції інших учасників судового провадження 
На касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 прокурор ОСОБА_6 подав заперечення, в яких, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість касаційних вимог, просить вирок апеляційного суду залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника – без задоволення.
У судовому засіданні захисник ОСОБА_8 та засуджений ОСОБА_7 підтримали подані ними касаційні скарги та просили їх задовольнити.
Прокурор ОСОБА_5 та прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 заперечували щодо задоволення касаційних скарг сторони захисту, просили вирок апеляційного суду залишити без зміни, а касаційні скарги – без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційних скаргах доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги захисника та засудженого не підлягають задоволенню на таких підставах.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як установлено п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК України, однією з підстав для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Згідно з ч. 2 ст. 438 КПК України у зв`язку з наявністю підстави, зазначеної у п. 3 ч. 1 вказаної статті, суд касаційної інстанції має керуватися ст. 414 цього Кодексу.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 та кваліфікація його дій за ч. 3 ст. 309, ч. 2 ст. 310 КК України у касаційних скаргах не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.
Як убачається з поданих касаційних скарг, захисник та засуджений вказують на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, а також посилаються на те, що апеляційним судом під час призначення покарання повною мірою не враховано даних про особу засудженого, ступеня тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, обставин, що пом`якшують покарання, та інших даних, які, на думку сторони захисту, свідчать про можливість призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України. 
Однак, на переконання колегії суддів, такі доводи є безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне.
Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Згідно з ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Скасовуючи вирок місцевого суду в частині призначеного покарання та постановляючи свій вирок, суд апеляційної інстанції врахував те, що ОСОБА_7 раніше не судимий, вчинив злочини, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжких, офіційно працевлаштований, за місцем проживання характеризується задовільно, має тяжкий стан здоров`я. Судом також враховано розмір наркотичного засобу, що зберігав обвинувачений, який у декілька разів перевищує особливо великий розмір наркотичних засобів.
Обставинами, що пом`якшують покарання засудженому ОСОБА_7 , судом враховано визнання вини та щире каяття. Обставин, що обтяжують покарання, у ході судового розгляду не встановлено.
Наведене свідчить про підвищену суспільну небезпечність особи засудженого, неможливість його виправлення без ізоляції від суспільства та підтверджує безпідставне застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України.
Ураховуючи вказані обставини, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для застосування положень ст. 75 КК України щодо ОСОБА_7 , а тому доводи касаційних скарг у цій частині є необґрунтованими.
На думку колегії суддів, визначене судом остаточне покарання засудженому ОСОБА_7 з огляду на вимоги статей 50, 65 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність та відповідає основній його меті як заходу примусу. Таким чином, не вбачається підстав для задоволення касаційних скарг сторони захисту в частині застосування до засудженого положень ст. 75 КК України.
Колегія суддів вважає, що застосування у даному випадку інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням не відповідатиме принципам законності та справедливості покарання, а тому звільнення ОСОБА_7 від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України та встановлення іспитового строку не буде достатнім і необхідним для виправлення останнього.
На переконання колегії суддів, апеляційний суд відповідно до вимог статей 370, 420 КПК України дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі прокурора доводам та обґрунтовано дійшов висновку про можливість їх задоволення лише в частині безпідставності призначення покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України. При цьому порушень процесуального порядку збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів апеляційний суд не встановив.
Колегія суддів вважає, що вирок суду апеляційної інстанції повною мірою відповідає вимогам статей 370, 420 КПК України.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, а призначене покарання відповідає тяжкості вчинених злочинів та особі засудженого, то касаційні скарги захисника та засудженого слід залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду – без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Луганського апеляційного суду від 15 квітня 2020 року – без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:
ОСОБА_1                          ОСОБА_2                                    ОСОБА_3