КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

апеляційне провадження №33/824/1403/2021                     
справа №757/5607/20-п
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 березня 2021 року                                                                                                         м.Київ
 
 Київський апеляційний суд в складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Поліщук Н.В., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Печерського районного суду міста Києва від 25 березня 2020 року 
у справі про адміністративне правопорушення, що надійшла з Печерського управління поліції ГУНП у м.Києві про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за частиною 1 статті 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -
 
встановив:
 
Згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 29 січня 2020 року серії АПР18 №140962 ОСОБА_2 не виконує своїх батьківських обов`язків по відношенню до своїх синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки дітьми не цікавиться, матеріальної їх не забезпечує, часу з ними не проводить.
 
   Постановою Печерського районного суду міста Києва від 25 березня 2020 року провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення відповідно до статті 247 КУпАП.
 
Не погодившись з прийнятою постановою, ОСОБА_1 , батьком ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , подано апеляційну скаргу. Просить поновити строк на оскарження постанови, зазначаючи, що не був повідомлений про час і місце розгляду справи, не був допущений до участі в судовому засіданні, у передбачені статтею 285 КУпАП строки копія постанови йому не вручена та не направлена. 02 квітня 2020 року звернувся до суду із заявою про ознайомлення із справою, проте у зв`язку із епідемією та запровадженням в суді особливого режиму не зміг ознайомитися із справою. Відповіді на заяву не отримав.
 
Далі зазначає, що оскаржив постанову, проте 07 липня 2020 року Київським апеляційним судом відмовлено у задоволенні клопотання про поновлення строку на оскарження. Після цього ним була подана наступна апеляційна скарга, проте постановою Київського апеляційного суду від 06 листопада 2020 року також відмовлено у поновленні строку на оскарження. Посилається на те, що незгодний з мотивами відмови у поновленні строку на оскарження постанови, оскільки під час прийняття постанов не враховано особливого режиму роботи суду першої інстанції, що перешкоджало своєчасному поданню апеляційної скарги. 
 
Щодо посилань судів в цих постановах на можливість ознайомлення із постановою суду першої інстанції в Єдиному державному реєстрі судових рішень зазначає, що таке є правом, а не обов`язком, і відповідно зазначене не можливо враховувати проти нього. Зазначає, що для аргументації апеляційної скарги необхідним було ознайомлення із доказами, що містяться у справі. З постановою в реєстрі ознайомився 19 червня 2020 року.
 
Зазначає, що втретє звернувся із апеляційною скаргою, проте постановою Київського апеляційного суду від 26 січня 2021 року йому відмовлено у поновлені строку на оскарження постанови за тих же мотивів.
 
Згідно із частиною 2 статті 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.
 
З матеріалів справи убачається, що на 25 березня 2020 року судом першої інстанції був призначений розгляд справи, у судове засідання викликано особу, яка притягається до адміністративної відповідальності.
 
Про розгляд справи також був обізнаний потерпілий ОСОБА_1 , що убачається з обставин ознайомлення його адвоката із справою, подання клопотань, пояснень.
 
Відповідно до змісту оскаржуваної постанови в судовому засіданні була присутньою лише ОСОБА_2 
 
02 квітня 2020 року ОСОБА_1 від свого імені та як законний представник ОСОБА_4 від його імені звернувся із заявами про ознайомлення із справою.
 
30 квітня 2020 року судом зареєстрована заява ОСОБА_1 , що надійшла засобами поштового зв`язку, про видачу або направлення засобами поштового зв`язку постанови.
 
Відомості про виконання зазначених заяв або надання будь-якої відповіді відсутні.
 
23 червня 2020 року ОСОБА_1 направлена апеляційна скарга на постанову суду. Скаржник просив поновити строк на оскарження постанови, зазначаючи, що копії постанови не отримував, із її змістом ознайомився 23 червня 2020 року у Єдиному державному реєстрі судових рішень.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 17 липня 2020 року скаржнику відмовлено у поновленні строку на оскарження, апеляційну скаргу повернуто. постанова надіслана на адресу скаржника супровідним листом від 24 липня 2020 року. Згідно із супровідним листом справа надіслана до суду першої інстанції 19 жовтня 2020 року, а отримана 21 жовтня 2020 року. В ЄДРСР постанова оприлюднена 15 жовтня 2020 року.
 
09 жовтня 2020 року ОСОБА_1 направлена наступна апеляційна скарга на постанову суду. Скаржник просив поновити строк на оскарження постанови, зазначаючи, що копії постанови не отримував, із її змістом ознайомився 23 червня 2020 року у ЄДРСР. Також вказав, що без тексту постанови не міг скласти обґрунтовану апеляційну скаргу.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 06 листопада 2020 року скаржнику відмовлено у поновленні строку на оскарження, апеляційну скаргу повернуто. 
 
12 січня 2021 року ОСОБА_1 направлена чергова апеляційна скарга на постанову суду. Скаржник просив поновити строк на оскарження постанови, зазначаючи, що копії постанови не отримував, з її змістом ознайомився 23 червня 2020 року у ЄДРСР, як тільки дізнався про неї, вказав, що без тексту постанови не міг скласти обґрунтовану апеляційну скаргу.
 
Додатково зазначив та надав докази, що 02 квітня 2020 року у зв`язку із карантинними заходами пропуск в суд громадян був обмежений, зокрема відповідно до наказу від 16 березня 2020 року №128-3/2020 припинено прийом канцелярій по ознайомленню з матеріалами справ. Наказом від 30 березня 2020 року відповідні обмеження продовжено до 24 квітня 2020 року, наказом від 08 травня 2020 року відповідні обмеження продовжено до 22 травня 2020 року.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 26 січня 2021 року скаржнику відмовлено у поновленні строку на оскарження, апеляційну скаргу повернуто. 
 
04 лютого 2021 року ОСОБА_1 подана апеляційна скарга.
 
Вирішуючи питання поновлення строку на оскарження постанови Печерського районного суду міста Києва від 25 березня 2020 року, апеляційний суд вказує на таке.
 
Доступність права на оскарження у зв`язку із пропуском встановленого строку неодноразово була предметом розгляду  ЄСПЛ. Так, у  рішенні у справі "Скорик проти України" ЄСПЛ зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо в національному правовому порядку існує процедура апеляції, держава має гарантувати, що особи, які знаходяться під її юрисдикцією, мають право у апеляційних судах на основні гарантії, передбачені Конвенцією. Так, повинні враховуватися особливості  провадження, що розглядається, у відповідності з національним правопорядком, а також роль апеляційного суду у них. У справі "Зубак проти Хорватії"  ЄСПЛ, розглядаючи загальні принципи щодо доступу до судів вищої інстанції та обмеження ratione valoris (компетенція з огляду на цінність), зробив висновок, що стаття 6 Конвенції не зобов`язує Договірні держави створювати апеляційні чи касаційні суди, проте якщо такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6, наприклад, у тій частині, в якій вона гарантує учасникам судового процесу ефективне право на доступ до суду.
 
Таким чином, поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження судового  рішення є механізмом забезпечення певної гнучкості та пропорційності при вирішенні питання про допуск скаржника до апеляційного оскарження. 
 
Європейський Суд з прав людини у справі "Устименко проти України" у пунктах 46 та 47 навів такі принципи:
Суд повторює, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява №52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-Х).
Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року).
 
            Європейський суд з прав людини у справі "Каракуця проти України" зазначив, що неналежна зацікавленість у розгляді справи може бути підставою для процесуальних наслідків.
Поважними причинами, які могли б перешкоджати своєчасному поданню апеляційної скарги можна вважати ті, які створювали особі непереборні перешкоди або ускладнювали можливість оскаржити судове рішення у встановлені строки, тобто такі, які не залежали від волі чи дій заявника. 
 
Перевіряючи, чи виправдовують підстави для поновлення строків у цій справі втручання у принцип res judicata, а також, чи є обмеження права особи на доступ до суду пропорційним, апеляційний суд враховує зазначені вище особливості цієї справи у системному зв`язку з причинами пропуску строку на звернення до суду;  характер права, для захисту якого надійшло звернення до суду та його значення для скаржника; правові наслідки не поновлення цього строку, які полягають у створенні особі перешкод у доступі до правосуддя.
 
Суд уважає, що зазначені скаржником обставини пропуску строку на подання апеляційної скарги є поважними, оскільки відповідно до матеріалів справи потерпілій особі не було забезпечено можливість ознайомитися із справою у зв`язку із карантинними заходами, що були запроваджені у суді, відповідей на звернення не надано,  копії постанови не видано та не надіслано, що є вимогою закону (стаття 285 КУпАП). Доводи про неможливість складення обґрунтованої апеляційної скарги за відсутності доступу до постанови та зібраних у справі доказів є підставними. Обґрунтованих причин, наприклад, незаінтересованість у розгляді справи, що могло б свідчити не на користь скаржника у питанні поновлення строку на оскарження, судом не установлено, навпроти, убачається, що скаржник проявив активність та заінтересованість у розгляді справи.
 
З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що строк на оскарження постанови підлягає поновленню.
 
Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що у справі містилися його пояснення та пояснення сина ОСОБА_4 , у яких вказано про те, які саме обов`язки не виконує ОСОБА_2 . Так, вказує, що ОСОБА_2 впродовж кількох років вчиняє домашнє насильство, скандали, не займається домашнім господарством, лікуванням дітей та доглядом за ними, участі у дозвіллі не приймає. Таким чином зазначає, що під час складання протоколу про адміністративне правопорушення застосовані положення статті 12 Закону України "Про охорону дитинства", статті 150, 155, 180 СК України.
 
Частина 1 статті 184 КУпАП містить таку диспозицію та передбачає наступну санкцію:
Ухилення батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей -
тягне за собою попередження або накладення штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
 
Об`єктом вказаного правопорушення є суспільні відносини у сфері охорони прав та інтересів неповнолітніх, які зокрема регламентуються законодавством, а об`єктивна сторона характеризується наявністю вини як у формі умислу, так і у формі необережності. При цьому, ухилення може полягати у різних формах бездіяльності, пов`язаної із незабезпеченням належного виховання та навчання неповнолітніх дітей.
 
Диспозиція цієї норми є бланкетною, тобто відсилає до інших нормативно-правових актів, які передбачають конкретні обов`язки батьків або осіб, які їх замінюють щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей.
 
Таким чином, ухиленням від виконання батьківських обов`язків слід уважати не будь-яку дію, а невиконання обов`язків, чітко передбачених законодавством і лише тих, які стосуються забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання дітей.
 
Згідно Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 1998 року у справі про тлумачення терміну "законодавство" визначено, що під законодавством слід розуміти (охоплюється) закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.
 
Тобто, якщо вказані акти передбачають обов`язки батьків відносно дітей, які стосуються забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання останніх, то за ці порушення  батьків слід притягувати до відповідальності згідно диспозицій норм статті 184 КУпАП. 
 
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що в протоколі про адміністративне правопорушення та в зібраних у справі доказах не зазначено фактичних даних, які б свідчили про наявність в діянні ОСОБА_2 об`єктивної сторони правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 184 КУпАП. 
 
Апеляційний суд, заслухавши пояснення ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , дослідивши матеріали адміністративної справи, вказує на таке.
 
З матеріалів справи убачається, що підставою для складання протоколу про адміністративне правопорушення є заява ОСОБА_1 від 04 січня 2020 року. Обставини цієї заяви зводяться до подій, що мали місце з 24 грудня 2019 року. Так, ОСОБА_1 вказав, що ОСОБА_2 на його прохання не взяла старшого сина до лікарні, що призвело до ускладнень зі здоров`ям, не брала участі у підготовці до святкування нового року та була відсутня із сім`єю в ці святкові дні. 
 
27 січня 2020 року відібрані пояснення у ОСОБА_4 , у яких зазначено, що мати не надає матеріальної допомоги, участі у дозвіллі не приймає, материнської турботи не проявляє.
 
Суд зазначає, що під ухиленням від виконання батьківських обов`язків слід розуміти тривалий час продовжувані або систематичні та умисні протиправні дії чи бездіяльність, що направлені батьками проти визначеного законом обов`язку забезпечувати утримання та виховання своїх дітей. 
 
Натомість з матеріалів справи, які були передані суду першої інстанції на розгляд, такого не убачається. Судом першої інстанції вірно установлено про відсутність в протоколі про адміністративне правопорушення фактичних даних, які б містили склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 184 КУпАП, зміст протоколу не дозволяє встановити в чому полягає ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків.
 
Стаття 256 КУпАП встановлює вимоги до протоколу, а саме: у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.
 
У цій справі в протоколі про адміністративне правопорушення не конкретизовано, у якій спосіб особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ухилилася від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей та яких саме обов`язків ця особа не виконала, в протоколі не визначено, які саме неправомірні діяння ОСОБА_2 вказують на її ухилення від батьківських обов`язків.
 
Посилання скаржника на дані матеріалів, долучених до апеляційної скарги, апеляційним судом відхиляються, оскільки ці матеріали стосуються обставин, починаючи з квітня 2020 року, отже не можуть враховуватись при розгляді справи згідно протоколу про адміністративне правопорушення, складеного 29 січня 2020 року. Щодо Витягів з єдиного реєстру досудових розслідувань, такі містять інформацію про нанесення невстановленою особою тілесних ушкоджень ОСОБА_1 , що не має доказового значення для вирішення цієї справи.
 
Оскільки оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін.
 
            Керуючись ст.ст. 184, 221, 280, 283, 284, 285, 293, 294 КУпАП, суд -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Поновити ОСОБА_1 строк на оскарження постанови Печерського районного суду міста Києва від 25 березня 2020 року у справі про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 184 Кодексу України про адміністративне правопорушення.
 
 Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Печерського районного суду міста Києва від 25 березня 2020 року - без змін.
 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                               Н.В. Поліщук