ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"20" січня 2021 р.           Справа№ 920/504/18
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Куксова В.В.
суддів:            Яковлєва М.Л. 
          Шаптали  Є.Ю. 
 
при секретарі        Пнюшкову В.Г.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 20.01.2021.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на рішення Господарського суду Сумської області 
від 30.09.2020 (повний текст складено 06.10.2020)
у справі №920/504/18 (суддя Резніченко О.Ю.)
за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумигаз Збут"
про стягнення 11 616 853 грн. 14 коп.,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - позивач, скаржник) звернулося Господарського суду Сумської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумигаз Збут" (далі - відповідач), в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь 23  536 084 грн. 52 коп. пені, 5  690 560 грн. 77 коп. 3% річних, 14  074 098 грн. 28 коп. інфляційних втрат за неналежне виконання відповідачем укладеного між сторонами 28.10.2016 договору № 16-445-Н купівлі-продажу природного газу (надалі - Договір). Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 616700 грн. витрат по сплаті судового збору.
Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що між сторонами було укладено Договір. Позивач поставляв, а відповідач приймав природний газ, однак оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у визначений Договором строк, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема, вимоги п. 6.1 Договору. Тому позивач звернувся до суду з даним позовом.
15.07.2020 позивачем по справі було надано до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача 5  346 980 грн. 86 коп. пені, 1  663 545 грн. 49 коп. 3% річних, 4  606 326 грн. 49 коп. інфляційних нарахувань. Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 174 252 грн. 80 коп. судових витрат, а також постановити ухвалу про повернення судового збору (а.с.64-65, том 4). Ухвалою суду від 15.07.2020 заява про зменшення розміру позовних вимог прийнята до розгляду.
Рішенням Господарського суду Сумської області від 30.09.2020 в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумигаз Збут" про стягнення 11 616 853 грн. 14 коп. - відмовлено повністю.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просять скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 30.09.2020 у справі №920/504/18, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумигаз Збут" задовольнити повністю та відшкодувати за рахунок відповідача понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального та порушено норми процесуального права. 
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідач у своїх запереченнях посилався на постанову КМУ №792 як на підставу для звільнення від відповідальності, що було спростовано позивачем у своїх поясненнях від 11.08.2020, проте, судом першої інстанції не надано оцінки таким поясненням та в порушення ГПК України, не наведено аргументів, чому суд першої інстанції відхиляє висновки, викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №904/1210/18.
Також скаржник звернувся з клопотанням про поновлення пропущеного строку на подання апеляційної скарги, обґрунтовуючи клопотання тим, що повний текст рішення не було вручено в день його складання або проголошення, а було вручено позивачу засобами поштового зв`язку 09.10.2020.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.11.2020 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Сумської області від 30.09.2020 у справі №920/504/18 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (судді-доповідача) Куксова В.В., судді Шаптали    Є.Ю., Яковлєва М.Л.
18.11.2020 супровідним листом від Господарського суду Сумської області через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи №920/504/18 оригіналу платіжного доручення №0000011329 на суму 261  379,21 грн..
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.11.2020 задоволено клопотання Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про поновлення строку для подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Сумської області від 30.09.2020 у справі №920/504/18. Відновлено Публічному акціонерному товариству "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" строк для подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Сумської області від 30.09.2020 у справі №920/504/18. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Сумської області від 30.09.2020 у справі №920/504/18. Призначено справу до розгляду на 20.01.2021.
23.12.2020 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Сумської області від 30.09.2020 у справі №920/504/18 - залишити без змін. У даному відзиву відповідач зазначає, що відповідно до умов Договору розрахунки між сторонами здійснювались за процедурою визначеною Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій затвердженим постановою КМУ від 11.01.2005 №20, тобто коштами з державного бюджету та коштами, що надходили позивачу з поточного рахунку із спеціальним режимом використання відповідно до постанови КМУ №792 та Алгоритму. Позивачем не надано доказів здійснення відповідачем оплати поза межами порядку встановленого спільними протокольними рішеннями та умовами Договору, а також позивачем не доведено та не надано до суду доказів з яких суд мав би можливість встановити, та якими б підтверджувалась наявність прострочення виконання зобов`язання зі сторони відповідача.
В судовому засіданні 20.01.2021 представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 30.09.2020 у справі №920/504/18, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумигаз Збут" задовольнити повністю та відшкодувати за рахунок відповідача понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
В судовому засіданні 20.01.2021 представник відповідача заперечив проти доводів викладених в апеляційній скарзі з урахуванням пояснень на апеляційну скаргу поданих під час апеляційного провадження, та просив відмовити в її задоволенні, а рішення Господарського суду Сумської області від 30.09.2020 у справі №920/504/18 залишити без змін.
В судовому засіданні 20.01.2021 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.
У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, між сторонами 28.10.2016 було укладено договір № 16-445-Н купівлі-продажу природного газу.
Відповідно до п. 1.1 Договору позивач зобов`язується передати відповідачу у 2016-2017 роках природний газ, а відповідач зобов`язується прийняти та оплатити його на умовах цього Договору.
Позивач зазначає, що передав у власність відповідача природний газ обсягом 674600 м.куб. на суму 2  040  410 035 грн. 41 коп., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі природного газу, складені відповідно до п.п.3.2-3.4 Договору, а також актами звіряння розрахунків.
Відповідно до п.6.1 Договору оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% повної оплати протягом місяця купівлі-продажу природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ, крім фактично переданого природного газу, визначеного абз. 3 цього пункту, здійснюється до 25 числа (включно) місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу газу.
Відповідно до абз.3 п. 6.1 Договору остаточний розрахунок з оплати вартості природного газу на суму наданих побутовим споживачам пільг, субсидій та компенсацій проводиться за процедурою, визначеною Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року № 20 (надалі - Порядок № 20) і має бути здійснений протягом 90 днів з 1 числа місяця, що настає за місяцем купівлі-продажу природного газу. У разі, якщо продавець протягом 5 робочих днів з дати надходження спільного протокольного рішення не підпише його, зазначений строк оплати вартості природного газу продовжується на кількість днів, що дорівнює кількості днів, які перевищують 5 денний строк.
Факт повної оплати газу відповідачем позивач підтверджує операціями по Договору з відповідачем.
Позивач стверджує, що оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно, а тому позивач звернувся до суду з позовом про стягнення пені, яка нарахована відповідно до п. 7.2 Договору та інлфляційних втрат і 3% річних, які нараховані відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України).
Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначає, що в 2016 - 2017 роках між сторонами були підписані спільні протокольні рішення. Укладення спільних протокольних рішень позбавило відповідача можливості самостійно впливати в повній мірі на правовідносини за Договором, в частині виконання обов`язку з оплати послуг балансування обсягів природного газу. Тому вина відповідача з прострочення платежів за Договором відсутня, так як відповідач не міг самостійно впливати на своєчасність розрахунків за природний газ.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції керувався тим, що позивач безпідставно не зараховував кошти, отримані за Спільними протокольними рішеннями, із визначенням підстави платежів, у поточні місяці, а на власний розсуд зараховував у наступні місяці, внаслідок вказаних дій позивачем безпідставно збільшувався розмір боргу за природний газ, який відповідач був зобов`язаний сплатити з рахунку із спеціальним режимом використання, у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем не порушено строк виконання грошового зобов`язання перед позивачем, а тому відсутні правові підстави для застосування до відповідача відповідальності у вигляді стягнення пені, а також 3% річних та інфляційних втрат. 
Розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Як вбачається зі змісту позовних вимог предметом доказування по даній справі є встановлення факту несвоєчасного виконання зобов`язання відповідачем по Договору, стосовно оплати за природний газ.
З матеріалів справи вбачається, що між Головним управлінням Державної казначейської служби України в Сумській області, Департаментом фінансів Сумської обласної державної адміністрації та позивачем і відповідачем були підписані спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ за рахунок коштів загального фонду державного бюджету, предметом якого є організація проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до Порядку № 20 (надалі - Спільні протокольні рішення або СПР). Копії Спільних протокольних рішень, які підписані в період з 18.11.2016 по 19.04.2017, надані відповідачем до матеріалів справи.
Судова колегія дослідивши зміст Спільних протокольних рішень, погоджується із висновком суду першої інстанції, що підписавши протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків, позивач у такий спосіб виявив згоду здійснити розрахунки, а отже погодився зі зміною порядку та строків проведення розрахунків за наданий ним газ за Договором.
Водночас, колегія суддів зазначає, що держава взяла на себе бюджетне зобов`язання із відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населенню, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.
В свою чергу, запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населенню, яке використовує житлові субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг. Тобто держава офіційно визнає неспроможність підприємств паливно-енергетичного комплексу забезпечити вчасні розрахунки в цій частині (залежно від рівня наданих пільг і субсидій, отриманих населенням на відповідній ліцензованій території діяльності). Визнаючи неможливість розрахунків у цій частині підприємствами паливно-енергетичного комплексу, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює характер регулювання відповідних правовідносин, що склалися між сторонами на підставі укладених між ними договорів.
Тобто, правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині (у розмірі наданих пільг і субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулятивного впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій. Отже, на виконання таких законодавчих актів держава в особі відповідних державних органів приймає підзаконні нормативні акти, до яких належить і Порядок № 20.
Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі Договору, грошові зобов`язання між сторонами Договору в частині, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у Договорі відповідні умови.
Тому частина отриманого відповідачем газу підлягала оплаті за Спільними протокольними рішеннями, а частина за рахунок власних коштів.
З урахуванням зазначених обставин суд дійшов висновку, що: за жовтень 2016 року підлягало оплаті 192679984 грн. 22 коп. (за СПР - 190000000 грн., власні кошти (до 25 числа включно) - 2679984 грн. 22 коп.); за листопад 2016 року підлягало оплаті 330154065 грн. 28 коп. (за СПР - 31823836 грн. 44 коп., власні кошти (до 25.12.2016 включно) - 11915928 грн. 84 коп.); за грудень 2016 року підлягало оплаті 432490755 грн. 43 коп. (за СПР - 376254236 грн. 20 коп., власні кошти (до 25.01.2017) - 56236519 грн. 23 коп.); за січень 2017 року підлягало оплаті 439115192 грн. 04 коп. (за СПР - 328443364 грн. 88 коп., власні кошти (до 25.02.2017) - 110671827 грн. 16 коп.); за лютий 2017 року позивачем штрафні санкції не нараховуються; за березень 2017 року підлягало оплаті 271309353 грн. 06 коп. (за СПР - 245895287 грн. 44 коп., власні кошти (до 25.04.2017) - 25414065 грн. 62 коп.).
Як вже зазначалось судовою колегією, розмір коштів, які перераховувалися згідно Спільних протокольних рішень підтверджується копіями вказаних протоколів, які додані до матеріалів справи. Крім цього, розмір коштів, які відшкодовувалися державою, не заперечується сторонами, а тому зазначений факт є таким, що встановлений судами, відповідно до ст.ст. 73-75 ГПК України, окрім суми 55000000 грн. (березень 2017 року) за Спільним протокольним рішенням № 2257 від 19.04.2017 (додаток до пояснень вх. № 8259/20 від 15.09.2020), яка заперечується скаржником.
Судовою колегією не приймаються до уваги вказані заперечення скаржника, так як спільне протокольне рішення № 2257 від 19.04.2017 підтверджує той факт, що його учасники - Головне управління Державної казначейської служби України в Сумській області, Департамент фінансів Сумської обласної державної адміністрації, ТОВ "Сумигаз Збут" та НАК "Нафтогаз України", погодили проведення взаєморозрахунку та послідовність дій учасників у виконанні вказаного рішення на суму 55  000  000,00 грн. із призначенням платежу - за березень 2017 року.
Вказані кошти у вигляді субвенцій державного бюджету були перераховані 30.01.2018, за платіжним дорученням № 3, призначення платежу - згідно договору від 28.10.2016 № 16-445-Н.
Крім того, приймається до уваги твердження відповідача, що з 01.08.2018 втратив чинність Порядок № 20, який встановлював механізм перерахування субвенцій з державного бюджету на оплату пільг, субсидій, компенсацій, в тому числі щодо послуг з постачання природного газу, на підставі якого учасниками розрахунків складались акти звіряння по обсягу наданих послуг та Спільні протокольні рішення щодо порядку їх оплати, - був введений новий механізм проведення відповідних розрахунків, учасниками якого, з огляду на зміст Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 за № 256 (зі змінами введеними в дію з 01.01.2018) (надалі - Порядок № 256), є позивач та відповідач.
Оплата за природний газ у спірному періоді проведена державою виключно за рахунок коштів, що виділялись у вигляді субвенцій на оплату пільг та житлових субсидій населенню згідно з Порядком № 20 та згідно Порядком № 256.
Вказані кошти у вигляді субвенцій державного бюджету, перераховані за платіжним дорученням № 3, перераховувались згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256. На думку суду відповідач правомірно посилається на Порядок № 256. 
Виходячи із змісту положення Порядку № 20 та Порядку № 256, судова колегія дійшла до переконання, що проводячи розрахунки за поставлений природний газ у визначений Порядком спосіб, сторонами було змінено порядок і строки виконання відповідачем грошових зобов`язань, які зазначені у Договорі. Крім того, сторонами в Договорі погоджено, що при оплаті покупцем за рахунок виділених субвенцій з державного бюджету, - строки та процедура розрахунків між сторонами урегульовується відповідним нормативно-правовим актом, зокрема Порядком № 20, а після втрати ним чинності таким відповідним нормативно-правовим актом є Порядок № 256 (з урахуванням внесених до нього змін).
Також, відповідно до п. 6.2 Договору сторони передбачили, що оплата за природний газ здійснюється з поточного рахунку із спеціальним режимом використання покупця на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця кожного банківського дня розрахункового місяця згідно з нормативами розподілу коштів, затвердженими відповідною постановою НКРЕКП.
Як зазначає позивач, НКРЕКП 28.10.2016, 31.10.2016, 06.12.2016, 19.01.2017, 14.02.2017, 21.03.2017 було прийнято ряд постанов "Про затвердження нормативів перерахування коштів з поточних рахунків із спеціальним режимом використання постачальників природного газу, на яких покладені спеціальні обов`язки, відкритих в установах уповноважених банків, що надійшли від категорії споживачів "побутові споживачі та релігійні організації (крім обсягів, що використовуються для провадження їх виробничо-комерційної діяльності)".
Вищезазначені постанови НКРЕП були прийняті відповідно до Законів України "Про ринок природного газу" та "Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг". Виходячи з їх змісту вбачається, що частину грошових коштів, які надходили від побутових споживачів на поточний рахунок відповідача із спеціальним режимом використання уповноважений банк шляхом договірного списання перераховував на рахунок саме позивача.
З урахуванням зазначеного, суд вважає встановленим той факт, що розмір коштів, які відшкодовувалися державою згідно Спільних протокольних рішень, склав 1772160770 грн. 96 коп., а розмір коштів, які повинен був сплатити відповідач - 268249264 грн. 45 коп.
Позивач при поданні заяви про зменшення розміру позовних вимог виключив із розрахунку суми, які підлягали відшкодуванню за рахунок бюджету, тому, колегія суддів погоджується із твердженнями суду першої інстанції, що позивач повинен був довести факт прострочення відповідачем сплати заборгованості за рахунок коштів відповідача за кожний місяць окремо.
Крім того, для стягнення 3% річних та інфляційних втрат необхідно щоб оплата за газ була здійснена поза межами порядку, встановленого Спільними протокольними рішеннями.
Положеннями ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.  Крім того, згідно ст.ст. 230, 231 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. 
На думку скаржника, відповідач допустив прострочення платежів у жовтні, листопаді, грудні 2016 року та січні, березні 2017 року, а тому позивач нараховує відповідні штрафні санкції на підставі зазначених вище матеріально-правових норм.
На підтвердження факту наявності прострочення платежів відповідачем, позивач надав до суду відповідний розрахунок. Відповідач надав контррозрахунок, в якому зазначає про відсутність факту прострочення грошового зобов`язання та вважає, що платежі за природний газ з рахунку із спеціальним режимом використання здійснювалися до 25 числа місяця, що настав за місяцем купівлі-продажу газу в повному обсязі та відповідно до умов Договору.
Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Проаналізувавши розрахунки, які подані сторонами, суд апеляційної інстанції вважає, що обставина наявності прострочки здійснених відповідачем платежів за Договором, на яку посилається позивач, не є доведеною позивачем, так як ним не надано інших доказів (платіжних доручень про сплату боргу), із яких суди мали би можливість встановити дату сплати боргу у кожному місяці та зробити висновки про наявність або відсутність прострочки виконання зобов`язань відповідачем.
Позивач зараховував кошти, отримані за Спільними протокольними рішеннями, наступним чином: жовтень 2016 року, за рахунок СПР - 190000000 грн., позивач зарахував - 163193227 грн.; листопад 2016, за рахунок СПР - 318238136 грн. 44 коп., позивач зарахував 225992933 грн. 54 коп.;  грудень 2016 року, за рахунок СПР - 376254236 грн. 20 коп., позивач зарахував 378306212 грн. 45 коп.; січень 2017 року, за рахунок СПР - 328443364 грн. 88 коп., позивач зарахував 358698359 грн. 88 коп.; березень 2017 року, за рахунок СПР - 245895287 грн. 44 коп., позивач зарахував - 216309353 грн. 06 коп.
Судова колегія погоджується із твердженнями суду першої інстанції, що позивач безпідставно не зараховував кошти, отримані за Спільними протокольними рішеннями, із визначенням підстави платежів, у поточні місяці, а на власний розсуд зараховував у наступні місяці. Вказаний факт підтверджується позивачем у поясненнях № 39/5-1048-20 від 11.08.2020.
Внаслідок вказаних дій позивачем безпідставно збільшувався розмір боргу за природний газ, який відповідач був зобов`язаний сплатити з рахунку із спеціальним режимом використання.
Судом було встановлено, що між сторонами виникли господарські відносини - укладено Договір, позивачем поставлено відповідачу природний газ, а відповідачем його прийнято. В той же час, відповідачем не порушено строк виконання грошового зобов`язання перед позивачем, а тому, на переконання судової колегії, відсутні правові підстави для застосування до відповідача відповідальності у вигляді стягнення пені, а також 3% річних та інфляційних втрат, у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Щодо посилань скаржника, що судом першої інстанції не надано оцінки таким поясненням та в порушення ГПК України, не наведено аргументів, чому суд першої інстанції відхиляє висновки, викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №904/1210/18, судова колегія зазначає наступне.
Судова колегія звертає увагу, що постановою Верховного від 26.06.2020 у справі №904/1210/18, на яку посилався скаржник, рішення апеляційної інстанції було скасоване Верховним Судом повністю з передачею справи на новий розгляд, що не означає остаточного вирішення відповідної справи, а, отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду у такій справі. Судова колегія також звертає увагу, що за результатами нового розгляду цієї справи фактично-доказова база в ній може істотно змінитися, адже й сам новий розгляд став наслідком недостатнього дослідження в ній судом обставин і доказів зі справи, а така зміна, у свою чергу, вплине на правові висновки в ній.
Крім того, висновки суду першої інстанції у цій справі щодо застосування до спірних правовідносин положень Порядку № 256 не суперечать висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3013/18, від 13.11.2019 у справі №  922/3095/18, постанові Верховного Суду від 13.02.2020 у справі №  917/536/19, постанові  об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.06.2020 у справі № 904/1210/18, відповідно до яких:
Одним із засобів державного регулювання господарської діяльності є визначення механізму перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за транзитне транспортування природного газу і за природний газ, що видобувається в Україні.
Механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання житлових субсидій на оплату природного газу за рахунок субвенцій з державного бюджету визначено Порядком № 256, згідно з пунктом 4 якого перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Казначейством згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов`язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій і допомоги населенню.
Таким чином, строки виконання та механізм перерахування коштів за постачання природного газу певним категоріям населення фактично регулюються, зокрема, Порядком № 256, а підписання спільних протокольних рішень є елементами процедурного оформлення розрахунків за рахунок коштів субвенцій з державного бюджету. Така правова позиція викладена у постанові  об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.06.2020 у справі № 904/1210/18 (пункти 8.9, 8.20, 8.22 названої постанови).
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.05.2019 у справі № 924/296/18 викладено правовий висновок стосовно того, що, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, а сторони, підписавши спільні протокольні рішення, погодилися з тим, що між ними встановлюється інший (не той, що був передбачений у договорі) порядок розрахунків.    
У постанові Верховного Суду у складі суддів палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 23.09.2019 у справі № 908/885/18 (пункти 6.23, 6.24) викладені правові висновки про те, що для нарахування пені на підставі пункту 7.2 договору, 3 % річних та інфляційних втрат на підставі  статті 625 ЦК України  необхідно, щоб відповідач здійснив оплату отриманих коштів поза межами порядку і строків, визначених спільними протокольними рішеннями, а підставою для стягнення таких нарахувань за порушення грошового зобов`язання може бути наявність суми основного боргу, яка не була предметом регулювання спільних протокольних рішень та яка була несвоєчасно сплачена відповідачем за  рахунок власних коштів.
Тобто, суд першої інстанції розглянув даний спір відповідно до висновків щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.05.2019 у справі №  924/296/18 та у постанові Верховного Суду у складі суддів палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 23.09.2019 у справі № 908/885/18.  
Апеляційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.
Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.
У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право,    як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.
До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.
Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.
Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").
Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.
Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах "Ейрі проти Ірландії", п.24, Series A № 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява № 38695/97, п.43, ECHR    2000-II).
У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, № 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, № 212-A, с.15, п.31).
Водночас колегія суддів зауважує, що ухвалення об`єднаною палатою Касаційного господарського суду постанови від 16.10.2020 у справі № 903/918/19 не впливає на вищезазначені висновки, оскільки згаданою постановою об`єднаної палати Касаційного господарського суду відповідну справу передано на новий розгляд, що не означає остаточного вирішення відповідної справи, а, отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду у такій справі та в судових рішеннях з неї.
Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. 
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду Сумської області від 30.09.2020 у справі №920/504/18 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи. Доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в частині задоволених позовних вимог не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.
Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. 
За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. 
Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). 
Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Сумської області від 30.09.2020 у справі №920/504/18 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Сумської області від 30.09.2020 у справі №920/504/18 - залишити без змін.
Матеріали справи №920/504/18 повернути до господарського суду першої інстанції.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.
Повний текст постанови складено 25.01.2021.

Головуючий суддя                                                            В.В. Куксов 

Судді                                                                                М.Л. Яковлєв

                                                                                Є.Ю. Шаптала