Справа № 343/1498/16-ц 
Провадження № 22-ц/4808/530/21 
Головуючий у 1 інстанції Лицур І. М. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 березня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача                                Бойчука І.В.,
суддів                                 Пнівчук О.В., Девляшевського В.А.,
з участю секретаря                                Капущак С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Новичківської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області, ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування заповіту, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 — ОСОБА_3 на рішення Долинського районного суду від 10 квітня 2017 року під головуванням судді Лицур І.М. в м. Долина
в с т а н о в и в:
У серпні 2016 року  ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Новичківської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області, ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування заповіту, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом
Позовні вимоги мотивувала тим, що її батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був збудували житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, прийнятий в експлуатацію 19.01.1979 року.
Вона з народження проживала у батьківському будинку, зареєстрована в ньому та проживає і на даний час.
Окрім неї, у батьків був ще син, її рідний брат ОСОБА_6 , який після одруження разом з дружиною, відповідачем по даній справі ОСОБА_2 , на початку 80-х років виїхали на постійне місце проживання в м. Мегіон Тюменської області Російської Федерації.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_5 , на час смерті якої у будинку були зареєстровані та проживали вона та батько, тому відповідно до ст. 549 ЦК УРСР вступили у володіння та управління належною матері часткою спадкового майна.
Батько ОСОБА_4 за життя склав заповіт, згідно з яким все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, заповів їй. Цей заповіт був посвідчений нотаріусом Долинської міської державної нотаріальної контори на дому 05.09.1995 року у зв`язку з хворобою заповідача.
Батько помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . На час його смерті брата в Україні не було, на похорон він не приїжджав.
Будучи зареєстрованою та проживаючи у батьківському будинку, позивач вступила в управління та володіння спадковим майном, але спадщину не оформляла, оскільки не вважала це за потрібне.
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер її брат ОСОБА_6 , про що її повідомила відповідач по телефону в січні 2016 року. В травні того ж року ОСОБА_2 прибула в Україну, щоб прийняти спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_6 . Тоді ж вона дізналася, що її батько 13.07.2001 року склав інший заповіт, яким все майно заповів її братові ОСОБА_6 .
Вважає, що даний заповіт був посвідчений секретарем сільської ради з порушенням Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів, оскільки з тексту заповіту випливає, що він складений та посвідчений 13.07.2001 року секретарем Новичківської сільської ради в приміщенні сільської ради, але цього дня батько перебував на стаціонарному лікуванні в Долинській ЦРЛ і в його історії хвороби відсутні дані про те, що він вибував із стаціонару лікарні. Крім того, за станом здоров`я батько не міг самостійно прийти в сільську раду для посвідчення заповіту. Секретар сільської ради може посвідчувати заповіти виключно в межах свого населеного пункту, поза межами якого вчинення нотаріальних дій є незаконними. Підпис у заповіті не поставлений у графі «підпис», а розташований впоперек аркуша і візуально не схожий на підпис її батька. Крім того, у відповідності до ст. 542 чинного на той час Цивільного кодексу, заповіт батька можна було посвідчити у лікувальній установі.
У зв`язку з наведеним вважає, що заповіт від 13.07.2001 року слід визнати недійсним та скасувати його, а також визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на домоволодіння по АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_6 Долинською міською державною нотаріальною конторою Івано-Франківської області 03.07.2002 року.
Рішенням Долинського районного суду від 10 квітня 2017 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Новичківської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області, ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування заповіту, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом.
Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — ОСОБА_3 задоволено частково.
Рішення Долинського районного суду від 10 квітня 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано недійсним в 1/6 частині свідоцтво про право на спадщину за заповітом (серії АЕК №462371) від 03.07.2002 року, видане державним нотаріусом Долинської міської державної нотаріальної контори Івано-Франківської області Белей Е.І. на ім`я ОСОБА_6 , зареєстроване в реєстрі за №Д-800.
       В решті вимог позову відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 17 лютого 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним і скасування заповіту залишено без змін, а в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом скасовано і передано справу у вказаній частині на новий розгляд до суду до апеляційного суду.
Постанова Верховного Суду мотивована тим, що апеляційний суд помилково застосував до спірних правовідносин норму статті 535 ЦК УРСР, яка регулює порядок спадкування за заповітом певними категоріями спадкоємців. Визначаючи розмір частки батька позивача у спадщині після смерті його дружини з урахуванням обов`язкової частки, суд не звернув увагу, що спадкування здійснювалося за законом, а не за заповітом, а тому дійшов помилкового висновку про розмір часток спадкоємців за законом ОСОБА_5 - її чоловіка ОСОБА_4 та доньки ОСОБА_1 .
У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – ОСОБА_3 посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно визнав, що заповіт батька позивача дійсно посвідчувався 13.07.2001 року у приміщенні Новичківської сільської ради, зареєстрований у відповідному журналі реєстрації заповітів.
Також вважає необґрунтованим твердження суду, що позивачем не подано жодних доказів на підтвердження того, що вона фактично вступила у володіння спадковим майном після смерті її матері, а також того, що ОСОБА_5 взагалі володіла якимось нерухомим майном.
Зазначає, що вона з дитинства проживала зі своїми батьками у будинку АДРЕСА_1 . В той час, як її брат у віці 18 виїхав із рідного села, все свідоме життя проживав у Російській Федерації і з Україною його більше ніщо не пов`язувало. Позивачу було відомо тільки про заповіт батька, яким він усе своє майно заповів їй. Після смерті батька вона продовжувала проживати у батьківському будинку і вважала, що успадкувала його. Тільки після смерті свого брата та приїзду його дружини вона довідалася про існування заповіту батька на користь ОСОБА_7 .
На її думку, суд також не взяв до уваги той факт, що ОСОБА_4 не покидав приміщення лікарні з 29.06.2001 року по 14.07.2001 року, оскільки немає ніякої відмітки про це в історії хвороби, а тому не міг підписати заповіт 13.07.2001 року у приміщенні Новичківської сільської ради.
Крім того, суд не звернув уваги на запис лікаря-окуліста 12.07.2001 року, який в історії хвороби вказав на те, що батько скаржився на різке погіршення зору на обидва ока, а належно обстежити його не було змоги через неможливість транспортування хворого.
У приміщенні лікарні ОСОБА_6 заповіт не складав.
Також апелянт вважає, що після смерті матері вона разом з батьком вступила у володіння належної матері 1/2 частини спірного будинковолодіння, а тому свідоцтво про право на спадщину від 03.07.2002 року, видане брату на все домоволодіння є незаконним.
Просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Сторони в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлений про час і місце слухання справи. Представник ОСОБА_1 адвокат Дуткевич М.В. до апеляційного суду звернувся з клопотанням про проведення розгляду справи без їхньої участі.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що батьки ОСОБА_1 - ОСОБА_4 і ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі з 06.02.1954 року (т. 1, а.с. 5). За час перебування у шлюбі вони побудували та ввели в експлуатацію будинок АДРЕСА_1 .
У шлюбі батьків народилося двоє дітей: ОСОБА_1 , яка зареєстрована та проживала з батьками, та ОСОБА_6 , який з повноліття зареєстрований і проживав у Російській Федерації.
Матір позивача ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 і на час її смерті у будинку були зареєстровані та проживали її чоловік ОСОБА_4 та донька - ОСОБА_1 .
Відповідно до рішення Виконавчого комітету Долинської міської ради народних депутатів від 08 лютого 1979 року № 96 право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 оформлено на ОСОБА_4 ..
Згідно заповіту від 13.07.2001 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Новичківської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області Ямборко Н.Р. та зареєстрованого в реєстрі за №74, ОСОБА_8 Методійович усе належне йому майно заповів ОСОБА_6 . Заповіт в сільській раді с. Новичка не змінений і не скасований (т. 1, а.с. 75-76).
ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що стверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 23.07.2001 року (т. 1, а.с. 11).
ОСОБА_6 03.07.2002 року видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за №Д-800, відповідно до якого ОСОБА_6 є спадкоємцем майна померлого ОСОБА_4 , яке складається із житлового будинку та господарських будівель і споруд, що знаходяться в АДРЕСА_1 , та грошових вкладів з % в Долинському відділенні Ощадного банку та в філії Долинського відділення Ощадного банку, що належали спадкодавцю на підставі ощадних книжок (т. 1, а.с. 79).
ОСОБА_6 громадянин Росії ІНФОРМАЦІЯ_5 помер в місті Мегіон, Ханти-Мансійський автономний округ – Югра, Росія, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 31.12.2015 року (т. 1, а.с. 193-194).
Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого в місті Мегіон, Ханти-Мансійський автономний округ – Югра, Тюменська область, Російська Федерація 06.07.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №1Н-84, спадкоємцем майна ОСОБА_6 є його дружина ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 283).
ОСОБА_2 16.07.2016 року звернулася в Долинську міську державну нотаріальну контору із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом щодо житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 192).
Згідно з ч. 1 ст. 524 Цивільного кодексу УРСР (в редакції, чинній на час виникнення даних правовідносин) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.
Зі змісту ч. 1 ст. 534 даного Кодексу вбачається, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.
       Спірний житловий будинок з господарськими спорудами побудований батьками позивачки у період шлюбу та під час їх спільного проживання і введений в експлуатацію у 1979 році, тому згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (чинного на час виникнення даних правовідносин) був спільною сумісною власністю подружжя (т. 1, а.с. 30-32).
З копії свідоцтва про народження ОСОБА_1 від 04.04.1962 року, копії її паспорта та будинкової книги для прописки громадян вбачається, що позивач ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і з 1979 року зареєстрована та проживала у спірному будинку АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 5, 12-18).
Син подружжя ОСОБА_6 в цьому будинку зареєстрований не був, на початку 80-их років минулого століття виїхав на постійне місце проживання в Росію, чого не заперечили сторони по справі.
Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 дружини заповідача ОСОБА_5 відкрилася спадщина на належну їй 1/2 частину спірного домоволодіння (т. 1, а.с. 10, 37).
З довідки Новичківської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області від 02.06.2016 року №475 вбачається, що на час смерті ОСОБА_5 у будинку АДРЕСА_1 були зареєстровані та проживали чоловік померлої ОСОБА_4 та донька ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 28).
Статтею 549 ЦК УРСР передбачено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Спадкоємцями після смерті ОСОБА_5 відповідно до вимог статті 549 ЦК УРСР були її чоловік та дочка, які продовжували проживати у спірному будинку і фактично вступили у володіння спадковим майном, яке належало ОСОБА_5 та становило половину домоволодіння. Тому чоловік та донька в рівних частках набули права власності на вказане спадкове майно, що відповідно становило по 1/4 спірного домоволодіння кожному. 
Згідно заповіту від 13.07.2001 року ОСОБА_4 заповів ОСОБА_6 усе належне йому майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все, що буде належати йому на день смерті, і на що він матиме за законом право.
Виходячи з вищенаведеного, ОСОБА_4 на час його смерті належало право власності на 3/4 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 1/4 частини цього ж домоволодіння.
Разом з тим, свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 03.07.2002 року видано на домоволодіння в цілому, на що суд першої інстанції уваги не звернув та не врахував при ухваленні рішення про відмову у позові.
Враховуючи вищенаведене, є підстави вважати, що ОСОБА_1 належить 1/4 домоволодіння, оскільки вона після смерті матері ОСОБА_5 фактично вступила у володіння спадковим майном яке належало їй за законом. 
Тому в даному випадку є підстави визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом (серії АЕК №462371) від 03.07.2002 року, видане державним нотаріусом Долинської міської державної нотаріальної контори Івано-Франківської області Белей Е.І. на ім`я ОСОБА_6 та зареєстроване в реєстрі за №Д-800, в частині набуття ОСОБА_6 права на спадщину на 1/4 домоволодіння на АДРЕСА_1 .
Щодо вирішення питання про наявність підстав уважати пропущеною або непропущеною позовну давність у даній справі, колегія виходить із положень пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, а саме: до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом, застосовуються правила Цивільного кодексу Ураїни.
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність становить три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови у позові.
Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (стаття 261 ЦК України).
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості захистити своє право в примусовому порядку через суд.
Позивач повинен довести той факт, що він не міг довідатись про порушення свого цивільного права, а відповідач, навпаки, що інформацію щодо порушеного права позивач мав можливість отримати раніше.
ОСОБА_1 проживала у даному будинку на час смерті батька, тому вступила у володіння спадковим майном автоматично, а про оспорюваний заповіт та свідоцтво про право на спадщину за заповітом довідалася тільки після смерті брата, про що її повідомила ОСОБА_2 у телефонному режимі в січні 2016 року. В травні того ж року ОСОБА_2 з Росії прибула в Україну, щоб прийняти спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_6 . 
В той же час позивачка звернулась до Новичківської сільської ради та з довідки сільської ради від 02.06.2016 №475 виданої їй дізналася, що її батьком 13.07.2001 року був складений заповіт за №74, яким все майно заповів її братові ОСОБА_6 . Після чого вона звернулась до сільської ради із заявою про видачу їй копії заповіту, на що їй було відмовлено. Тому 27.07.2016 на запит її адвоката Новичківська сільська рада надала копію заповіту від 13.07.2001 року від імені її батька ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_6 (а.с. 28-29 т.1).
ОСОБА_1 14.06.2016 року виготовила технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 34-36).
Перебіг позовної давності в даному випадку починається не з моменту, коли ОСОБА_1 вступила у володіння спадковим майном, а з часу, коли вона дізналася про порушення свого права на частку у спадковому майні.
З врахуванням вищенаведених обставин колегія суддів вважає, що  ОСОБА_1 не пропущено позовної давності, оскільки належною їй часткою у спадковому майні вона продовжує користуватися по даний час і про порушення свого права дізналася лише після смерті брата. Тому доводи суду першої інстанції про пропуск нею позовної давності не відповідають зібраним доказам та обставинам справи.
Крім того, суд відмовив у задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю, зазначивши крім цього також про пропуск нею без поважних причин позовної давності.
Такий висновок суду першої інстанції є неправильним, оскільки позовна давність є окремою підставою для відмови у позові, якщо такий є обґрунтованим та доведеним. Тому позовна давність не поширюється на безпідставні позовні вимоги.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Враховуючи вищенаведені обставини, апеляційний суд приходить до висновку про скасування рішення суду в частині, яка переглядається судом апеляційної інстанції щодо визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення такої позовної вимоги з мотивів, наведених у мотивувальній частині цієї постанови.
Керуючись ст.ст 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Долинського районного суду від 10 квітня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Новичківської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області, ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом скасувати.
Ухвалити у цій частині нове рішення.
Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом (серії АЕК №462371) від 03.07.2002 року, видане державним нотаріусом Долинської міської державної нотаріальної контори Івано-Франківської області Белей Е.І. на ім`я ОСОБА_6 та зареєстроване в реєстрі за №Д-800, в частині набуття ОСОБА_6 права на спадщину на 1/4 домоволодіння на АДРЕСА_1 .
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 02 квітня 2021 року.

Суддя-доповідач:                                                        І.В. Бойчук
Судді:                                                                        В.А. Девляшевський
                                                                               О.В. Пнівчук