Ухвала
 
28 січня 2021 року
м. Київ
 
справа № 191/4759/16-ц
провадження № 61-910ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на житловий будинок, що був придбаний під час перебування у шлюбі,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в якому просив визнати житловий будинок, будівлі та споруди, розташовані по АДРЕСА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та          ОСОБА_1 ; визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаних житлового будинку, будівель та споруд та виділити їх в натурі.
 
Позов ОСОБА_2 мотивовано тим, що з 15 квітня 1994 року він перебуває у шлюбі з ОСОБА_1 . Під час шлюбу вони 18 травня 2007 року на спільні кошти придбали житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 . Частину коштів на придбання будинку він взяв у борг, який виплачує особисто. Цей будинок був придбаний ними для сумісного проживання. Відповідно до частини першої статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
 
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на житловий будинок, що був придбаний під час перебування у шлюбі, в якому просила визнати за нею право особистої приватної власності на житловий будинок, будівлі та споруди, розташовані по АДРЕСА_1 , які були придбані за кошти  її батьків та зареєстровані 18 травня 2007 року на її ім`я згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку.
 
Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що житловий будинок, будівлі та споруди, розташовані по АДРЕСА_1 , не можуть бути визнані спільною сумісною власністю подружжя, виходячи з того, що вони були придбані виключно за кошти її матері - ОСОБА_3 та її батька - ОСОБА_4 , а також за грошові кошти, які перебували на її депозитному рахунку, перераховані Пенсійним фондом України на неповнолітнього сина ОСОБА_5 за втратою годувальника. ОСОБА_2 не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, свій заробіток не вносив до сімейного бюджету, витрачав його у своїх власних інтересах. Вона також не мала значного доходу, так як працювала акушером в центральній районній лікарні, тому придбати спірний житловий будинок за кошти сімейного бюджету вона не мала можливості.
 
Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2019 року первісний позов задоволено частково. Визнано житловий будинок, будівлі та споруди розташовані по АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку, будівель та споруд, розташованих по АДРЕСА_1 без виділу в натурі. В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 та в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення  Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2019 року - без змін.
 
15 січня 2020 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні первісного позову відмовити та задовольнити зустрічний позов.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» передбачено, що у 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2021 року (на час подання касаційної скарги) -  2 270 грн.
 
Первісний і зустрічний позови стосуються визнання права власності та поділу житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованих по АДРЕСА_1 .
 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна.
 
Ухвалою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2016 року, якою позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя було залишено без руху, встановлено, що згідно з довідкою Комунального підприємства «Синельниківське МБТІ» Дніпропетровської області від 14 вересня 2016 року № 834 дійсна вартість житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованих по АДРЕСА_1 , становить 107 102 грн.
 
Тобто ціна первісного та зустрічного позовів у цій справі не перевищує 107 102 грн, що станом на 01 січня 2021 року перебуває в межах ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 100 = 227 000 грн).
 
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.
 
Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15 та від 25 листопада 2015 року у справі                  № 6-2333цс15, про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя,  не заслуговують на увагу, оскільки вони зводяться не незгоди з висновками судів попередніх інстанцій в цій справі щодо встановлення обставин справи та необхідності переоцінки доказів. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Наведений правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц, узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України, на які посилається заявник. Таким чином, висновки судів попередніх інстанцій не суперечать судовій практиці.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи      від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня  1997 року). 
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Зазначення в постанові Дніпровського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.
 
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на житловий будинок, що був придбаний під час перебування у шлюбі.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко