Справа № 156/496/16-ц 	Головуючий у 1 інстанції: Василюк А. В. 	
Провадження № 22-ц/802/211/21  Категорія: 53 	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
11 березня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л.В., Бовчалюк З.А.,
з участю:
секретаря судового засідання – Савчук О.В., 
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача – ОСОБА_2 ,
представника відповідача – ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за апеляційною скаргою позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 25 листопада 2020 року,
                                       В С Т А Н О В И В:
Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої ДТП. Позов мотивували тим, що 07 травня 2013 року ОСОБА_4 , керуючи автомобілем марки «Фіат Скудо» (Fiat Scudo), номерний знак НОМЕР_1 , на підставі тимчасових реєстраційних талонів, виданих Нововолинським МРЕВ 24.10.2006 року, та довіреності власника ОСОБА_7 , припаркувала транспортний засіб з правої сторони проїжджої частини по вул. Грушевського в смт Іваничі Волинської області. Близько 09 год. відповідач ОСОБА_8 , керуючи автомобілем «Хюндай», номерний знак НОМЕР_2 по вул. Грушевського в смт Іваничі, не вибрала безпечної швидкості руху та допустила зіткнення з автомобілем «Фіат Скудо», номерний знак НОМЕР_1 , в результаті чого транспортні засоби зазнали механічних ушкоджень. Вказують, що постановою Іваничівського районного суду Волинської області від 20.05.2013 року ОСОБА_8 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено стягнення у виді штрафу. Вказують, що цивільно-правова відповідальність відповідача як водія транспортного засобу «Хюндай» була застрахована у ПрАТ «СК «Нова» згідно з полісом № АВ 13313193 від 07.09.2012 року, із визначенням франшизи в розмірі 1000 грн. Покликаються на те, що позивач ОСОБА_1 звернувся із заявою до ПрАТ «СК «Нова» про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, в строки, передбачені законом. ПрАТ «СК «Нова» виплатила позивачу  ОСОБА_9 30.09.2013 року відшкодування шкоди у розмірі 500,91 грн. Вважаючи такий розмір відшкодування недостатнім, позивач ОСОБА_1 самостійно звернувся до експерта автотоварознавця Демидка В. Т. для проведення автотоварознавчого дослідження пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу. Позивачі після збільшення та уточнення позовних вимог, а також після залишення без розгляду позову до страхової компанії, просили стягнути з відповідача на їх користь 15776,20 грн на відшкодування майнової шкоди, завданої пошкодженням транспортного засобу внаслідок ДТП, та 33094,29 грн судових витрат.
Справа розглядалась неодноразово.
Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 06 березня 2017 року в задоволенні позову було відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_1 , ОСОБА_4 в користь ОСОБА_6 по 750 (сімсот п`ятдесят) гривень витрат на правову допомогу з кожного.
Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 12 жовтня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_4 задоволено. Рішення Нововолинського міського суду від 06 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь позивачів вартість матеріального збитку у розмірі 15696,66 грн, завданого пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, та вирішено питання судових витрат.
       Постановою Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Нововолинського міського суду від 06.03.2017 року та Апеляційного суду Волинської області від 12 жовтня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
       Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 25 листопада 2020 року при повторному розгляді справи у задоволенні позову відмовлено з підстав пропуску строку позовної давності.
       Не погоджуючись із ухваленим судовим рішенням, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, в якій просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Покликаються на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з"ясування усіх фактичних обставин справи та неналежне дослідження і надання оцінки наявним у матеріалах справи доказам. Зокрема вказують, що суд безпідставно застосував норму ст.257 ЦК України щодо строків позовної давності, оскільки, на їх думку, вони не пропустили трирічний строк пред"явлення позову до винної в ДТП особи, який слід рахувати з моменту виплати їм страховою компанією частини суми відшкодування шкоди, а не з моменту, коли сталася ДТП. 
       У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 вказує, що оскільки позивачі дізналися про порушення своїх прав та особу, яка їх порушила саме в день скоєння ДТП, то строки позовної давності для пред"явлення позову до винної особи слід рахувати саме з цього дня, а тому покликання позивачів на правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 29.06.2016 року у справі № 6-192 цс16, є безпідставним. Просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
       В судовому засіданні суду апеляційної інстанції, який проводився в режимі відеоконференції, позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, а представник відповідача ОСОБА_3 апеляційну скаргу не визнав та просив залишити її без задоволення.
Згідно з ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
       Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, а також доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення позивача, представників сторін, враховуючи висновки суду касаційної інстанції, викладені в його постанові за результатами касаційного перегляду судових рішень у даній справі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу позивачів слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.
       Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами, які звернулися до суду 14 липня 2016 року, пропущено без поважних причин строк позовної давності для пред"явлення позову до винної особи про стягнення суми завданої майнової шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини відповідача ОСОБА_5 07 травня 2013 року. 
       Такі висновки суду відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.
       Судом першої інстанції встановлені такі обставини.
       Транспортний засіб «Фіат Скудо», державний реєстрацій номер НОМЕР_1 , належить на праві власності ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 18 т.1).
       Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_4 користувалися вказаним транспортним засобом на підставі тимчасових реєстраційних талонів, виданих Нововолинським МРЕВ 24.10.2006 року (а.с. 20, 21 т.1), та довіреності від 27.10.2006 року власника ОСОБА_7 (а.с. 19 т.1).
       Суд першої інстанції обгрунтовано взяв до уваги п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», в якому зазначено, що відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК України положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну.
       Відповідно до довідки ВДАІ Іваничівського РВ УМВС України у Волинській області (а.с. 22 т.1), 07 травня 2013 року автомобіль «Фіат Скудо», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди отримав механічні пошкодження, а саме: деформований передній номерний знак, тріснута передня решітка та бампер з лівої сторони.
       Як вбачається з постанови Іваничівського районного суду Волинської області від 20.05.2013 року (а.с. 23 т.1), ОСОБА_10 визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та на неї накладено стягнення у виді штрафу. Встановлено, що відповідач 07.05.2013 року біля 09 год., керуючи автомобілем «Хюндай», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , в смт. Іваничі по вул. Грушевського при паркуванні не вибрала безпечної швидкості руху та допустила зіткнення з автомобілем марки «Фіат Скудо», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
Згідно із ст. 61 ЦПК України (в редакції на час подачі позову), вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду в справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_5 була застрахована за полісом цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 07 вересня 2012 року № АВ 13313193 з визначенням франшизи у розмірі 1 тис. грн у ПрАТ «СК «Нова». 
30 вересня 2013 року ПрАТ «СК «Нова» виплатила страхове відшкодування позивачу ОСОБА_1 в розмірі 500,91 грн, що підтверджується копією виписки з рахунків (а.с. 25 т.1).
Позивачами, як доказ підтвердження розміру завданої пошкодженням автомобіля матеріальної шкоди, надано суду висновок № 0068 експертного авто-товарознавчого дослідження від 15.11.2013 року, в якому вартість матеріального збитку, спричиненого володільцю автомобіля «Фіат Скудо», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , на момент проведення дослідження вказана в розмірі 5939,24 грн, виходячи з таких пошкоджень автомобіля: руйновані номерний знак, передній бампер, решітка радіатора, відсутня передня емблема, руйнований корпус правої фари, перекіс пройми капота, деформація передньої обліцовки, ближнє світло передньої фари лівої та звуковий сигнал не працювали, та № 0032 додаткового експертного авто-товарознавчого дослідження від 01.08.2016 року (а.с. 34-46, 61-74 т.1), яким визначено вартість матеріального збитку на момент проведення дослідження 01.08.2016 року в розмірі 16277,11 грн, з урахуванням заміни радіатора водяного охолодження.
Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 08 червня 2017 року в даній справі при попередньому розгляді справи було призначено судову автотоварознавчу експертизу (а.с. 275 т.1).
Відповідно до Висновку № 8754 судової автотоварознавчої експертизи, складеного 01 серпня 2017 року, вартість матеріального збитку, нанесеного автомобілю марки Fiat, модель Scudo, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , в результаті його пошкодження у дорожньо-транспортній пригоді, яка сталася 07 травня 2013 року за участю автомобіля Хюндай, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , станом на час проведення експертизи, складає 16197,57 грн (а.с. 284-301 т.1). 
Представник відповідача заперечував існування причинно-наслідкового зв"язку між ДТП та пошкодженнями автомобіля, зазначеними позивачами, а тому вважав необгрунтованими позовні вимоги у вказаному розмірі.
Як свідчать матеріали справи, при повторному розгляді даної справи в суді першої інстанції сторонами не надано жодних нових доказів на підтвердження чи спростування обставин, на які звернув увагу суд касаційної інстанції при скасуванні попередніх рішень, щодо встановлення, чи скриті пошкодження радіатора водяного охолодження є безпосереднім наслідком ДТП, чи були вони спричинені до або вже після ДТП, в тому числі в процесі тривалої експлуатації транспортного засобу позивачами, оскільки додаткове експертне авто-товарознавче дослідження, на яке покликаються позивачі, як на підтвердження ціни позову, складене 01.08.2016 року, тобто через більше як три роки після скоєння відповідачем ДТП. 
В суді першої інстанції сторони не використали їхнє право заявити клопотання про призначення експертизи чи надання інших доказів, такі клопотання не були заявлені. 
Таким чином, відповідачем не спростовано причинно-наслідковий зв"язок між пошкодженнями, завданими внаслідок ДТП, та розміром шкоди, а висновки суду не можуть грунтуватись на припущеннях, тому доводи відповідача в цій частині не можуть братися до уваги.
Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об"єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Як визначено частиною першою статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
У пункті 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Однак, у суді першої інстанції відповідачем заявлено клопотання про застосування у даній справі позовної давності, оскільки ДТП сталася 07 травня 2013 року, а позивачі звернулися до суду з даним позовом 14 липня 2016 року, тобто з пропуском встановленого статтею 257 ЦК України трирічного строку позовної давності.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.
За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права, тобто після виникнення права на захист.
Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, слід з`ясувати, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. 
Таку правову позицію було висловлено, зокрема, і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2918 року у справі № 372/1036/15-ц. 
Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо застосування позовної давності та не бере до уваги покликання позивачів на те, що строк позовної давності ними не пропущений,з огляду на таке. 
Завдання потерпілому шкоди унаслідок ДТП особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі відповідає відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов`язанні ним є страховик).
Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному.
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Оскільки деліктне і договірне зобов`язання не є тотожними за своєю правовою природою, відповідно слід розрізняти й моменти, з яких починається перебіг позовної давності за вимогами потерпілого в кожному з таких зобов`язань.
Зокрема, якщо потерпілий звертається з вимогою до страхової компанії, він використовує своє право вимоги як кредитор у договірному зобов`язанні. У такому випадку перебіг позовної давності для такої вимоги починається з моменту, коли саме страхова компанія порушила свій обов`язок за договором, тобто коли страховик відмовився виплачувати потерпілому страхове відшкодування повністю чи частково.
Зазначений правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 29 червня 2016 року № 6-192цс16.
Натомість, якщо потерпілий приймає рішення звернутися з вимогою про відшкодування шкоди до безпосереднього заподіювача шкоди - винуватця ДТП, то він, як потерпілий, виступає кредитором у деліктному зобов`язанні. Особливість деліктного зобов`язання свідчить про те, що перебіг позовної давності для вимоги потерпілого в такому випадку починається з дня скоєння ДТП, адже, як правило, саме в цей день потерпілий дізнається або повинен дізнатися про порушення свого права та про особу, що його порушила
Зазначений правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 11 жовтня 2017 року № 6-1365цс17.
Отже, оскільки позивачі дізналися про порушення свого права та про особу, яка його порушила (водія, винуватця ДТП - ОСОБА_5 ), в день скоєння ДТП, а саме 07 травня 2013 року, а тому саме із цього часу у позивачів виникло право вимоги до безпосереднього заподіювача шкоди. Однак, з позовом до суду ОСОБА_1 та ОСОБА_4 звернулися лише 14 липня 2016 року (т.1 а.с.2), тобто після спливу трьох років від ДТП.
Разом з тим, позивачі вказували, що строк звернення до суду ними пропущений з поважних причин і при повторному розгляді справи 15 січня 2019 року подали до суду заяву про поновлення цих строків. Свою заяву обгрунтовували тим, що раніше зверталися з аналогічними позовними вимогами до суду - в лютому 2016 року та у квітні 2016 року, однак ухвалами Іваничівського районного суду їх позовні заяви залишалися без розгляду, а оскільки вони є інвалідами третьої групи, то в період з травня по липень 2016 року вони лікувалися, тому не могли з`явитися у суд (а.с.74 т.2).
Однак, суд першої інстанції правильно не взяв до уваги такі доводи, оскільки залишення без розгляду поданої раніше позовної заяви (вдруге за клопотанням представника позивача), не зупиняє перебігу строку позовної давності, встановленого ст.265 ЦК України, а факт перебування на лікуванні позивачів у період з травня по липень 2016 року не підтверджено жодними належними та допустимими доказами.
Відповідно до вимог ст.80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
 
Отже, доводи апеляційної скарги, які є подібними доводам позовної заяви, мотивована відповідь на які надана судом першої інстанції, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
 
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову з підстав пропущення позивачами без поважних причин строку позовної давності, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.
 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд
 
       П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 25 листопада 2020 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий

Судді