ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1742/21 Справа № 181/865/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Юр`єв О. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі

апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк”

на рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2020 року

по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, –

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк “ПриватБанк” (далі – АТ КБ “ПриватБанк”, банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 04.09.2007 року банк надав ОСОБА_1 кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Однак, відповідач порушив умови укладеного договору в частині своєчасного погашення платежів та відсотків, передбачених умовами кредитного договору, у зв`язку з чим, станом на 05.07.2020 року за договором виникла заборгованість на загальну суму 155 268,96 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту – 12 058,70 грн, в т.ч.: заборгованості за поточним тілом кредиту – 0,00 грн; заборгованості за простроченим тілом кредиту – 12 058,70 грн; заборгованості за нарахованими відсотками – 0,00 грн; заборгованості за простроченими відсотками – 0,00 грн; заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України – 4 213,80 грн; заборгованості по пені – 138 996,46 грн; заборгованості по комісії – 0,00 грн.

Позивач зазначав, що оскільки кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, то заборгованість до стягнення становить 134 060,95 грн, яка складається із: заборгованості за простроченим тілом кредиту – 12 058,70 грн; заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України – 4 213,80 грн; заборгованості по пені за період з 04.09.2007 року по 31.07.2019 року – 117 788,45 грн.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором № б/н від 04.09.2007 року в розмірі 134 060,95 грн та судовий збір в розмірі 2 102,00 грн.

Рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області від 05.11.2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ “ПриватБанк”, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було проігноровано правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 19.03.2014 року у справі № 6-14цс14, відповідно до якого згідно правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку, а повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки. Строк дії картки по даному кредитному договору сплив у серпні 2019 року.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу позивача – без задоволення.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що 04.09.2007 року між АТ КБ “ПриватБанк” та ОСОБА_1 був укладений договір № б/н, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації.

У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

До кредитного договору банк додав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

В порушення умов вказаного кредитного договору, відповідач допустив прострочення повернення кредиту і сплати процентів, внаслідок чого за ним, станом на 05.07.2020 року виникла заборгованість в розмірі 155 268,96 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту – 12 058,70 грн, в т.ч.: заборгованості за поточним тілом кредиту – 0,00 грн; заборгованості за простроченим тілом кредиту – 12 058,70 грн; заборгованості за нарахованими відсотками – 0,00 грн; заборгованості за простроченими відсотками – 0,00 грн; заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України – 4 213,80 грн; заборгованості по пені – 138 996,46 грн; заборгованості по комісії – 0,00 грн.

Позивач зазначав, що оскільки кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, то заборгованість до стягнення становить 134 060,95 грн, яка складається із: заборгованості за простроченим тілом кредиту – 12 058,70 грн; заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України – 4 213,80 грн; заборгованості по пені за період з 04.09.2007 року по 31.07.2019 року – 117 788,45 грн.

Останній платіж був здійсненний ОСОБА_1 22.05.2016 року в розмірі 500,00 грн (а.с.31).

03 листопада 2020 року відповідачем ОСОБА_1 було заявлено клопотання про застосування наслідків пропуску позовної давності (а.с.83)

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач останній платіж здійснив 22.05.2016 року, а тому станом на 07.10.2020 року сплив загальний строк позовної давності, що є підставою для застосування частини четвертої статті 267 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 зроблено правовий висновок про те, що перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу (п.59 Постанови).

Безпідставним є посилання у позовній заяві на те, що «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затвердженими наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку» було встановлено порядок повернення коштів черговими платежами та те, що кінцевий термін повернення коштів відповідає строку дії картки, оскільки судом першої інстанції не було встановлено, що вони були підписані ОСОБА_1 , відповідно вони не є частиною кредитного договору б/н від 04.09.2007 року, укладеного між банком та ОСОБА_1 .

Вказане відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17.

Крім того, анкета-заява позичальника від 04.09.2007 року не містить встановленого графіку погашення кредиту, а також не встановлено кінцевого терміну погашення кредиту.

За таких обставин, суд першої інстанції вірно визначився з моментом перебігу позовної давності за вказаним кредитним договором – з моменту коли банк міг та повинен був дізнатись про порушення свого права на повернення кредиту, та вірно визначив, що перебіг позовної давності почався з моменту останнього платежу ОСОБА_1 по кредиту, тобто з 22.05.2016 року.

Встановивши, що останній платіж на погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 вніс 22.05.2016 року, а з позовом до суду банк звернувся 07.10.2020 року, суд дійшов правильного висновку про пропуск позивачем позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у справі.

Такий правовий висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах викладений у постановах Верховного Суду від 05.09.2019 року у справі № 697/1307/17-ц, від 21.09.2020 року у справі № 314/5082/17, від 15.01.2021 року у справі № 494/366/19.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Посилання у апеляційній скарзі на правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 19.03.2014 року № 6-14цс14, про те, що перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору, безпідставні, оскільки стосуються інших фактичних обставин.

Зокрема у вказаній справі, судами було встановлено, що сторонами було погоджено правила користування платіжною карткою, відповідно до яких граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH).

У даній справі між сторонами кредитного договору не було погоджено графік погашення чергових платежів та те, що кінцевий строк погашення відповідає строку дії картки.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259,268,375,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” – залишити без задоволення.

Рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2020 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 28 січня 2021 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко