П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

01 квітня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/1736/20	

Категорія: 106030000                                                                                                             
                                                                                                                                Головуючий в 1 інстанції: Лісовська Н. В.
                                                                                                                                Місце ухвалення: м. Миколаїв

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого  –  Лук`янчук О.В.
суддів              –  Зуєвої Л. Є.
                                  –  Ступакової І. Г.                       
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2020 року  по справі  за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; стягнення моральної шкоди в сумі 70 000,00 грн.,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1  звернувся до суду із позовом до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, в якому, з урахування збільшення позовних вимог, просить:
- визнати незаконним та скасувати Наказ № 166 о\с від 23.03.2020 року в частині зазначення дати звільнення з 05.06.2019 року;
- зобов`язати внести зміни у Наказ № 166 о\с в частині дати звільнення з 05.06.2019 року на дату дня винесення Наказу 23.03.2020 року;
- визнати протиправною бездіяльність щодо невнесення змін до Наказу № 166 о/с від 23.03.2020 року в частині зазначення вислуги років;
- зобов`язати внести зміни у Наказ № 166 о/с від 23.03.2020 року в частині зазначення  вислуги років на день звільнення, тобто на 23.03.2020 року;
- стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу;
- стягнути моральну шкоду в сумі 70 000 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Наказом № 200 о/с від 06.03.2018 року Позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності та на реалізацію цього наказу Відповідачем виданий Наказ № 143 о\с від 22.05.2018 року про звільнення. Рішенням суду по справі № 814/1483/18, яке набрало законної сили 16.04.2019 року, ці накази було скасовано, а дії відповідача визнані протиправними.
14.06.2019 року Відповідачем винесено протиправний Наказ № 228 о\с, яким незаконно внесено зміни у Наказ № 143 о/с (про звільнення) в частині підстав та дати звільнення Повивача, де зазначив підставою звільнення “через хворобу” з урахуванням висновку ВЛК від 05.06.2019 року, а датою звільнення зазначив 22.05.2018 року. Наказ № 228 о\с оскаржено в суді та скасовано рішенням суду по справі № 400/2186/19, яке набрало законної сили 26.02.2020 року.
На виконання Рішення суду № 400/2186/19 р. відповідачем прийнято Наказ № 165 о\с від 23.03.2020 року, яким скасовано Наказ № 228 о/с від 14.06.2019 року та Позивача поновлено на посаді. В цей же день 23.03.2020 року відповідач прийняв Наказ № 166 о/с, яким позивача звільнено з посади з 05.06.2019 року (посилання на висновок ВЛК від 05.06.2019 року) та у Наказі зазначена календарна вислуга років 23р.04м.14 д..
Позивач зазначає, що звільнити “заднім” числом відповідач не має права, дата видачі Наказу повинна бути і датою звільнення – 23.03.2020 року, а через ці обставини й календарне обчислення вислуги років є до дати звільнення, тобто до 23.03.2020 року, що й мало бути зазначено у Наказі № 166 о/с. Щодо підстав звільнення, зазначених відповідачем в оскаржуваному Наказі № 166 о\с, позивач зазначає, що Висновок ВЛК № 4 від 05.06.2019 року скасований Постановою ВЛК № 54 від 04.05.2020 року, а відтак єдина підстава звільнення Позивача, це його заява від 06.03.2020 року. Окрім того, Позивач зазначає, що останній день перебування його на службі є 22.05.2018 року, з цього ж дня позивача поновлено на посаді відповідачем згідно Наказу № 165 о\с, а відтак Позивач зазначає, що має місце час вимушеного прогулу за період з 22.05.2018 року по 23.03.2020 року, просить суд стягнути середній заробіток за цей час.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2020 р. позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області – задоволено  частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 23.03.2020 р. № 166 о/с в частині зазначення дати звільнення ОСОБА_1 з 05.06.2019 р.
Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Миколаївській області внести зміни до Наказу від 23.03.2020 р. № 166 о/с в частині дати звільнення ОСОБА_1 з 05.06.2019 р. на дату дня винесення Наказу – 23.03.2020 р.
Визнано протиправними дії Головного управління Національної поліції в Миколаївській області щодо обрахування “Вислуги років у календарному обчислені” ОСОБА_1 в Наказі від 23.03.2020 р. № 166 о/с. 
Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Миколаївській області внести зміни до Наказу від 23.03.2020 р. № 166 о/с в частині зазначення  вислуги років ОСОБА_1 на день звільнення, тобто на 23.03.2020 р.
Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області  на користь ОСОБА_1  грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в сумі 148237,35 грн., без урахування заробітної плати за один місяць.
Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць у сумі 7058,89 грн. 
Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 5000,00 грн. 
Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Миколаївській області судовий збір у сумі 840,80 грн. на користь ОСОБА_1 .
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Головне управління Національної поліції в Миколаївській області подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити..
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначається, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що спірний наказ прийнято на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26.02.2020 року по справі № 400/2186/19, в якій встановлено, що підстава для звільнення позивача зі служби за хворобою виникла 05.06.2019 року, у зв`язку з прийняттям постанови ВЛК, а отже суд прийшов до помилкового висновку щодо протиправності встановлення в наказі саме цієї дати звільнення (05.06.2019 рік). 
Також апелянт зазначив, що останнім днем служби, що й не заперечується самим позивачем, є 22.05.2018 року, а жодним судовим рішенням не розглядалося питання поновлення на посаді. Отже позивач з 22.05.2018 року службу в поліції на відповідній посаді не проходив, посадові обов`язки не виконував і фізично не міг виконувати, оскільки був інвалідом та отримував пенсію по інвалідності, а на його посаді перебувала інша особа.
Апелянтом вказано, що позивачеві обраховано вислугу років у календарному обчисленні на дату встановлення непридатності до служби, а саме на 22.05.2018 року. При цьому на цю дату з ним було проведено повний розрахунок та видана трудова книжка, після чого позивач на роботу не виходив. При цьому нормами ст. 116 КЗпП не регулюється питання звільнення та проведення повного розрахунку з працівником, який після попереднього звільнення не приступав до роботи.
Також зазначено, що на момент винесення оскаржуваного наказу постанова ВЛК скасована не була. Водночас, інваліди третьої групи не можуть працювати на атестованих посадах поліцейських, а отже присудження судом першої інстанції виплати вимушеного прогулу та зарахування періоду до вислуги років на думку апелянта є помилковими.
При цьому зазначає, що саме інвалідність потягла зміну життєвих умов позивача, а не протиправні звільнення, а тому вказує про безпідставність стягнення моральної шкоди.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в Національної поліції України на посаді старшого інспектора з контролю за обігом зброї у сфері дозвільної системи Новоодеського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області.
Наказом № 200 о/с від 06.03.2018 року Позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності та на реалізацію цього наказу Відповідачем виданий Наказ № 143 о\с від 22.05.2018 року про звільнення. Рішенням суду по справі № 814/1483/18, яке набрало законної сили 16.04.2019 року, ці накази було скасовано, а дії відповідача визнані протиправними.
Відповідачем винесено Наказ № 158 о\с від 06.05.2019 року про скасування наказів, які визнанні судом протиправними (наказ № 200 о\с та Наказ № 143 о\с в частині звільнення Позивача).
Відповідач наказом від 14.06.2019 року № 228 о\с, вніс зміни у Наказ № 143 о/с (про звільнення) в частині підстав та дати звільнення Позивача, де зазначив підставою звільнення “через хворобу” з урахуванням висновку ВЛК від 05.06.2019 року, а датою звільнення зазначив 22.05.2018 року. Наказ № 228 о\с оскаржено в суді та скасовано рішенням суду по справі № 400/2186/19, яке набрало законної сили 26.02.2020 року.
На виконання Рішення суду по справі № 400/2186/19 Відповідачем прийнято Наказ № 165 о\с від 23.03.2020 року, яким скасовано Наказ № 228 о/с від 14.06.2019 року та Позивача поновлено на посаді.
Цього ж дня 23.03.2020 року Відповідач прийняв спірний Наказ № 166 о/с, яким Позивача звільнено в посади з 05.06.2019 року з посиланням на висновок ВЛК від 05.06.2019 року, також у Наказі зазначена календарна  вислуга років 23 р.04м.14 д.  
Не погоджуючись з діями відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Ухвалюючи рішення по справі та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення не може відбуватися раніше видачі наказу, інакше не будуть дотримані приписи КЗпП України, а тому прийшов до висновку про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 23.03.2020 р. № 166 о/с в частині зазначення дати звільнення ОСОБА_1 з 05.06.2019 р. та зобов`язав внести зміни до вищезазначеного наказу в частині дати звільнення з 05.06.2019 р. на дату дня винесення Наказу – 23.03.2020 р.
Також, стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.05.2018 року по 23.03.2020 року, оскільки  протиправність дій відповідача щодо звільнення встановлена судовими рішеннями (справи № 814/1483/18, № 400/2186/19.), а відповідачем самостійно не було виплачено суми за час вимушеного прогулу після поновлення позивача на посаді Наказом № 165 о\с від 23.03.2020 року.
Крім того, задовольнив позовні вимоги про визнання протиправними дій Головного управління Національної поліції в Миколаївській області щодо обрахування “Вислуги років у календарному обчислені” та зобов`язав внести зміни до оскаржуваного Наказу в частині зазначення вислуги на день звільнення, тобто на 23.03.2020 року, оскільки початок та припинення служби в поліції оформлюється відповідними Наказами про зарахування на службу в поліції та про звільнення, а тому вислуга років позивача повинна бути вирахувана з дати прийняття позивача на службу до дати звільнення.
При цьому, вказав що стягнення моральної шкоди у розмірі 5 000 грн., є достатньою компенсацією позивачеві його моральних страждань через неправомірну поведінку відповідача, а тому частково задовольнив позовні вимоги позивача у цій частині.
Надаючи правову оцінку рішенню суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Приписами ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені    Конституцією та законами України.
У відповідності до вимог ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
За правилами ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.  
Положеннями ст.255 КАС України встановлено, що рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Приписами ч.2 ст.372 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.  
Як вбачається із матеріалів справи, переметом спору у даній справі є  дата звільнення з посади, не зарахування періоду з 22.05.2018 року до дати звільнення з посади до вислуги років, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Стосовно позовних вимог про визнання незаконним та скасування Наказу № 166 о\с від 23.03.2020 року в частині зазначення дати звільнення з 05.06.2019 року та зобов`язання внести зміни у Наказ № 166 о\с в частині дати звільнення з 05.06.2019 року на дату дня винесення Наказу 23.03.2020 року, то колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, на виконання Рішення суду № 400/2186/19 р. Відповідачем прийнято Наказ № 165 о\с від 23.03.2020 року, яким скасовано Наказ № 228 о/с від 14.06.2019 року та Позивача поновлено на посаді. В цей же день 23.03.2020 року Відповідач прийняв спірний Наказ № 166 о/с, яким позивача  відповідно до ч. 2 ст. 77 ЗУ «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в поліції через хворобу – за рішенням медичної комісії про непридатність до служби з 05.06.2019 року.
Підставою для прийняття спірного наказу став рапорт ОСОБА_1 від 06.03.2020 року, постанова ВЛК №4 від 05.06.2019 року про встановлення придатності (непридатності) на момент фактичного звільнення (22 травня 2018 року) позивача, постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26.02.2020 року у справі № 400/2186/19.
Надаючи оцінку спірному наказу, колегія суддів зазначає, що порядок прийняття та звільнення з посади поліцейських визначено в ст.48 ЗУ «Про національну поліцію», в якій вказано, що призначення та звільнення з посади поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених в ст.47 цього Закону.
Згідно зі п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції.
Частиною 2. 3 ст. 77 вищезазначеного Закону передбачено, що днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.
Згідно з п.4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Так, матеріалами справи встановлено, що  позивача звільнено зі служби в поліції через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції.
Отож, з урахуванням наведених положень Закону зіставленні з обставинами цієї справи висновок/рішення відповідача в частині звільнення позивача з посади відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію"є правильним.
Водночас колегія суддів не погоджується з датою, яку вказано у спірному наказі як дату звільнення – 05.06.2019 року, оскільки розпорядчий акт, яким, зокрема, звільняють особу з посади, має перспективну дію і не може охоплювати/стосуватися періоду, який минув.
Доводи ж апелянта, що дата звільнення 05.06.2019 вказана на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26.02.2020 року по справі № 400/2186/19, ґрунтуються на помилковому трактуванні судового рішення. Так, в мотивувальній частині судового рішення зазначено, що у відповідача підстава звільнення позивача через хворобу – за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції  виникла  тільки з 05.06.2019 року. Отже, саме з цієї дати (05.06.2019 року) виникли підстави для звільнення позивача.  
Крім того колегія суддів зазначає, що порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначає Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 р. № 114.
Однак сама процедура звільнення, особливо в частині гарантій працівника, даним Положенням детально не врегульована, тому мають бути застосовані норми КЗпП України в частині, що не суперечить спеціальному нормативно-правовому акту.
Так, частиною 1  ст. 47 Кодексу законів про працю України  (далі -  КЗПП України) визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу.
У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Таким чином, з системного аналізу зазначених вище норм слідує, що звільнення не може відбуватися раніше видачі наказу, інакше не будуть дотримані приписи КЗпП України  щодо видачі трудової книжки, копії наказу про звільнення та проведення розрахунку, що вірно встановлено судом першої інстанції.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги щодо визнання незаконним та скасування Наказу № 166 о\с від 23.03.2020 року в частині зазначення дати звільнення з 05.06.2019 року та зобов`язання внести зміни у Наказ № 166 о\с в частині дати звільнення з 05.06.2019 року на дату дня винесення Наказу 23.03.2020 року належать задоволенню.
Стосовно позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності щодо невнесення змін до Наказу № 166 о/с від 23.03.2020 року в частині зазначення вислуги років та зобов`язання внести зміни у Наказ № 166 о/с від 23.03.2020 року в частині зазначення  вислуги років на день звільнення, тобто на 23.03.2020 року, то колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 59 Закону України “Про Національну поліцію” встановлено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.
З урахуванням норм права, колегія суддів приходить до висновку, що початок та припинення служби в поліції оформлюється відповідними Наказами про зарахування на службу в поліції та про звільнення. 
Отже, оскільки  суд дійшов висновку, що дата звільнення позивача є датою винесення Наказу про звільнення № 166 о\с – та це є 23.03.2020 року, то й вислуга років позивача повинна бути вирахувана з дати прийняття позивача на службу до дати звільнення - 23.03.2020 року, що вірно встановлено судом першої інстанції.
Доводи апелянта, що останнім днем служби, є 22.05.2018 року, з посиланням на те, що жодним судовим рішенням не розглядалося питання поновлення на посаді, спростовуються Наказом № 165 о\с від 23.03.2020 року, яким позивача поновлено на посаді з  22.05.2018 року.
При цьому, колегія суддів зауважує, що визнання акта індивідуальної дії, як-от наказу про звільнення з посади, протиправним/неправомірним і його скасування означає, що він втрачає чинність з дати його винесення. З цієї ж дати особа має бути поновлена на посаді, навіть якщо позивач не заявив такої (окремої) позовної вимоги.
Посилання апелянта як в апеляційній скарзі, так і у відзиві на позов, на ст. 78 Закону України “Про Національну поліцію” та пенсійне законодавство у даному випадку є недоречним, оскільки як вірно зазначено судом першої інстанції, в межах предмету спору, що розглядається, позивачем не оскаржуються складові стажу, що впливають на вислугу років, не оскаржується призначення та відмова в призначенні пенсійного забезпечення. Відповідач на власний розсуд, безпідставно тлумачить положення Закону України “Про Національну поліцію”, пов`язуючи  поняття “вислуги років у календарному обчисленні” з “фактичним перебуванням на службі”. “Вислуга років у календарному обчислені” має межі, встановлені Наказами про прийняття особи на службу та звільнення, а “фактичне перебування на службі” – це факт присутності особи на робочому місці під час виконання службових обов`язків. Закон України “Про Національну поліцію” не ставить “Вислугу років у календарному обчислені” в залежність від “фактичного перебування особи на службі”.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дій  щодо невнесення змін до Наказу № 166 о/с від 23.03.2020 року в частині зазначення вислуги років та зобов`язання внести зміни у Наказ № 166 о/с від 23.03.2020 року в частині зазначення  вислуги років на день звільнення, тобто на 23.03.2020 року, оскільки відповідачем невірно обраховано “Вислуга років у календарному обчислені.
Стосовно стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів зазначає наступне.
Як встановлено судом першої інстанції, Наказом № 165 о\с від 23.03.2020 року відповідач поновлює позивача на посаді, але всупереч приписам ч. 1 ст. 116 КЗпП України не проводить нарахування та виплати належних сум за час вимушеного прогулу позивачеві.  
З 22.05.2018 року позивачеві припинили нарахування та виплату грошового забезпечення (проти цього сторони не заперечують) та саме через вину відповідача (протиправність винесення наказів про звільнення № 143 о\с, № 228 о\с встановлена в судовому порядку) не було проведено звільнення позивача з займаної посади належним законним шляхом. 
Зі змісту частини другої статті 233 КЗпП України, вбачається, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.
Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Таке поняття заробітної плати, передбачене і у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Так, вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.
Судом з урахуванням встановлених обставин справи зроблено висновок, що час вимушеного прогулу позивача є з 23.05.2018 року (з наступного дня після дати першого незаконного звільнення) по 23.03.2020 року (дата винесення Наказу про звільнення).
Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100  затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).
Відповідно до пункту 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку із навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки, проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до положень Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року п. 8 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Згідно з пунктом 8 вказаного вище Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом 2-х місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Пунктом 9 Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого  наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 року №260  (далі по тексту  Порядок №260), встановлено, що при виплаті грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.
Так, в матеріалах справи міститься довідка про грошове забезпечення позивача за останні два місяці перед звільненням, з якої вбачається, що середньоденне грошове забезпечення складає 231,44 грн. В свою чергу час вимушеного прогулу складає 671 календарний день.
Отже судом першої інстанції правомірно зазначено про наявність підстав для стягнення з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області  на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в сумі 155 296, 24 грн.
Доводи апелянта, що інваліди третьої групи не можуть працювати на атестованих посадах поліцейських, а отже присудження судом першої інстанції виплати вимушеного прогулу та зарахування періоду до вислуги років на їх думку є помилковими, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки як вже вище зазначалося, час, протягом якого позивач був позбавлений можливості працювати відбулося не з вини останнього, а відповідачем в свою чергу не було  самостійно виплачено суми за час вимушеного прогулу після поновлення позивача на посаді Наказом № 165 о\с від 23.03.2020 року.  
За таких обставин доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції в цій частині не спростовують.
Крім того, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що 5 000 грн. є достатньою компенсацією позивачеві  його моральних страждань через неправомірну поведінку відповідача.
При цьому доводи апелянта про протиправність стягнення моральної шкоди, оскільки саме інвалідність потягла зміну життєвих умов позивача, а не протиправні звільнення, колегія суддів вважає безпідставними та такими що спростовуються матеріалами справи та висновками суду першої інстанції викладеними у цій частині вимог .
Крім того, що у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. 
Зокрема, у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог не спростовують та не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Миколаївській області залишити без задоволення. 
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2020 року  залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.
                                                      Повний текст постанови складено та підписано 01 квітня 2021 року. 

Головуючий суддя:                                                                                  О.В. Лук`янчук 

Суддя:                                                                                                       Л.Є. Зуєва 

Суддя:                                                                                                       І. Г. Ступакова