ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"09" лютого 2021 р.                                  Справа№ 910/4288/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Яковлєва М.Л.
суддів:            Шаптали  Є.Ю. 
          Куксова В.В. 

за участю секретаря судового засідання: Майданевич Г.А.  

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 09.02.2021 року у справі №910/4288/20        (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2020, повний текст якого складено 12.10.2020
у справі №910/4288/20 (суддя Ломака В.С)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Тепло-Мелітополь" 
до 1. Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", 2.Товариства з обмеженою відповідальністю "Мелітопольські теплові мережі" 
про визнання договорів недійсними.         
                                                                                                                                                                                                                                                      
В С Т А Н О В И В :
У березні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Тепло-Мелітополь" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Мелітопольські теплові мережі" (далі - відповідач-2) про визнання правочинів недійсними, а саме: Договору про переведення боргу № 14/4254/19 за договором про постачання природного газу від 28.01.2014 № 2437/14-КП-13; Договору про переведення боргу № 16/4255/19 за договором про постачання природного газу від 15.12.2015 № 4151/16-БО-13; Договору про переведення боргу № 1718/4256/19 за договором про постачання природного газу від 12.09.2017 № 6047/1718-ТЕ-13; Договору про переведення боргу № 1718/4257/19 за договором про постачання природного газу від 12.09.2017 № 6048/1718-БО-13; Договору про переведення боргу № 1718/4258/19 за договором про постачання природного газу від 12.09.2017 № 6049/1718-КП-13; Договору про переведення боргу № 18/4259/19 за договором про постачання природного газу від 05.10.2018 № 6482/18-ТЕ-13; Договору про переведення боргу № 18/4260/19 за договором про постачання природного газу від 05.10.2018 № 6483/18-БО-13; Договору про переведення боргу № 18/4261/19 за договором про постачання природного газу від 05.10.2018 № 6484/18-КП-13.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на те, що оспорювані договори про переведення боргу є недійсними на підставі ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України як такі, що суперечать нормам актів цивільного законодавства, а саме вимогам постанови Кабінету Міністрів України №867 від 19.10.2018 "Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу", згідно з якою погашення боргових зобов`язань за спожитий природній газ повинно відбуватися не за рахунок господарської діяльності позивача, а за рахунок дебіторської заборгованості, яка виникла при експлуатації об`єктів для виробництва теплової енергії до моменту їх передачі. Однак, умови оспорюваних договорів не містять положень щодо джерел погашення боргових зобов`язань за рахунок дебіторської заборгованості.
Також позивач вказує, що вищевказані договори були укладені на вкрай невигідних для нього умовах за наявності тяжкої обставини, що є окремою підставою визнання недійсними зазначених договорів відповідно до ст.233 Цивільного кодексу України, оскільки причиною укладення оспорюваних договорів були суспільно-політичний мотив і соціальна мета захисту прав споживачів та своєчасного початку опалювального сезону; метою їх укладення було запобігання зриву опалювального сезону та подальше стале функціонування соціально-значимих об`єктів міста Мелітополь; позивач вимушений був укласти оспорювані договори, оскільки опинився в залежності від монопольного становища АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", яке ухилилось від укладання договорів на постачання природного газу.
В свою чергу, відповідач-1 заперечуючи проти задоволення позовних вимог у відзиві вказував на те, що позивач мав право та можливість укласти відповідний договір про постачання природного газу з будь-яким постачальником природного газу, який здійснює свою діяльність на ринку природного газу. Крім того, позивачем, на думку відповідача-1, не було доведено суду наявності тяжких обставин (їх крайньої форми), з якими вимоги статті 233 Цивільного кодексу України пов`язують недійсність правочину. Разом із тим, суб`єктом, що дійсно порушив права позивача, є відповідач-2, який відмовив йому у переданні дебіторської заборгованості, у зв`язку з чим, належним способом захисту прав позивача у даному випадку є звернення до відповідача-2 з позовом про зобов`язання укласти відповідний договір. Відповідач-1 також наголосив на вчиненні позивачем конклюдентних дій (укладенні додаткових угод), які свідчать про визнання оскаржуваних договорів та прийняття їх до виконання.  
Водночас, відповідача-2 визнав пред`явлені позивачем вимоги та не заперечував проти їх задоволення (заява №170 від 03.07.2020).
Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.09.2020 у справі №910/4288/20 позовні вимоги задоволено у повному обсязі.
Приймаючи вказане судове рішення суд першої інстанції виходив із того, що позивачем доведено обґрунтованість підстав на які він посилається заявляючи свої позовні вимоги.
Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач-1 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2020 у справі №910/4288/20 та прийняти нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити повністю. Крім того, скаржником заявлено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.             
В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається на те, що оскаржуване судове рішення прийняте з порушенням норм процесуального права (ст.ст.7, 11, 73, 74, 77, 86, 238 ГПК України) та неправильним застосуванням норм матеріального права (ст.ст.12, 14 Закону України «Про захист економічної конкуренції», ст.3 Закону України «Про ринок природного газу», ст.22 Закону України «Про теплопостачання»,  ст.ст.203, 233 ЦК України, п.11 постанови КМУ від 19.10.2018 №867 «Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу»), а також з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.  
Також скаржник посилається на необґрунтованість висновків суду першої інстанції про те, що своєчасність опалювального сезону 2019/2020 років та подальше стале функціонування соціально-значимих об`єктів міста Мелітополь опинилося в залежності від його монопольного становища, оскільки позивач непозбавлений правом купувати газ у інших продавців газу.  
Скаржник стверджує, що позивачем не було доведено існування тяжких обставин (їх крайньої форми), з якими вимоги ст.233 Цивільного кодексу України пов`язують недійсність правочину, а також не надано жодних належних та допустимих доказів неможливості укладання договору купівлі-продажу природного газу з іншим постачальником. До того ж, чинне законодавство України не містить приписів щодо обов`язковості укладання спірних договорів, тобто укладання останніх свідчить про те, що сторони мали намір на їх укладання з досягнення усіх істотних умов договору, а відтак їх зовнішній вираз волі (волевиявлення) відповідав внутрішньому.
Також скаржник стверджує, що позивачем не надано доказів набуття права управління активами, як й не надано доказів набуття статусу управителя майном в розумінні Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаних від корупційних та інших злочинів», що виключає можливість застосування абз.13 п.11 Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу, затвердженого постановою КМУ від 19.10.2018 №867.     
Крім того, скаржник стверджує, що у спірних правовідносинах правонаступництва за законом не відбулось, а відбулось правонаступництво за договором при наявності волевиявлення позивача через вчинення правочинів та визнання боргових зобов`язань.  
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.11.2020, справу №910/4288/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Шаптала Є.Ю., Куксов В.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського від 23.11.2020 апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2020 у справі №910/4288/20 залишено без руху, а також повідомлено Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про право на усунення встановлених при поданні апеляційної скарги недоліків протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, шляхом подачі доказів сплати судового збору у розмірі 25 224,00 грн.
04.12.2020 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява з доказами сплати судового збору у розмірі 25 224,00 грн.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.12.2020 поновлено Акціонерному товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2020 у справі №910/4288/20; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2020 у справі №910/4288/20; зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2020 у справі №910/4288/20 до перегляду його в апеляційному порядку; розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2020 у справі №910/4288/20 призначено на 02.02.2021 о 10:00 год.
28.12.2020 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, як таке, що прийнято у повній відповідності до вимог законодавства України.
Також цього дня через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від відповідача-2 надійшла заява, в якій вказує на те, що апеляційна скарга є необґрунтована та не підлягає задоволенню, а оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, винесене з дотриманням норм матеріального права та висновки викладені у ньому відповідають обставинам справи, а тому не підлягає скасуванню. Крім того, відповідач-2 просить розгляд апеляційної скарги проводити без участі його представника.   
Скаржник та відповідач-2 наданим їм процесуальним правом не скористалися та у судове засідання, яке відбулося 02.02.2021, не з`явились та своїх представників не направили. При цьому, на електрону адресу суду скаржник надіслав клопотання, в якому просить розгляд справи відкласти на іншу дату, оскільки його представник буде приймати участь в інших судових засіданнях.                 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.02.2021 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Тепло-Мелітополь" про відкладення розгляду справи №910/4288/20 задоволено та розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2020 у справі №910/4288/20 відкладено на 09.02.2021 на 11:30 год.
Відповідач-2 наданим йому процесуальним правом не скористався та у судове засідання, яке відбулося 09.02.2021, не з`явився та своїх представників не направив.  
Беручи до уваги заявлене раніше відповідачем-2 клопотання, та враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, явка представників учасників справи не визнавалась обов`язковою, а також нез`явлення їх не перешкоджає вирішенню спору, колегія суддів визнала можливим розглянути справу у відсутності останнього. 
09.02.2021 в судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги та просив задовольнити її, а оскаржуване судове рішення скасувати з прийняттям нового про відмову в задоволенні позовних вимог.
Представники позивача в даному судовому засіданні заперечили проти вимог апеляційної скарги та підтримали доводи викладенні у відзиві на апеляційну скаргу. 
Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду першої інстанції, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване судове рішення не підлягає скасуванню чи зміні, з наступних підстав.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, між відповідачем-1, як продавцем, та відповідачем-2, як покупцем, були укладені Договори №2437/14-КП-13 від 28.01.2014, №4151/16-БО-13 від 15.12.2015, №6047/1718-ТЕ-13 від 12.09.2017, № 6048/1718-БО-13 від 12.09.2017, №6049/1718-КП-13 від 12.09.2017, №6482/18-ТЕ-13 від 05.10.2018, №6483/18-БО-13 від 05.10.2018, №6484/18-КП-13 від 05.10.2018 купівлі-продажу природного газу для виробництва теплової енергії.
Виконавцем послуг з централізованого теплопостачання в місті Мелітополі був відповідач-2, з яким Мелітопольською міською радою Запорізької області були укладені відповідні договори оренди комунального майна, що використовується у сфері надання послуг з теплопостачання (житлово-комунальних послуг).
02.04.2019 року Мелітопольська міська рада на засіданні постійної депутатської комісії з питань земельних відносин та комунальної власності територіальної громади вирішила припинити строк дії договорів оренди майна комунальної власності з відповідачем-2, яке використовувалося останнім для здійснення основного виду діяльності - постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря.
18.04.2019 року Виконавчим комітетом Мелітопольської міської ради Запорізької області згідно із Законами України "Про місцеве самоврядування в Україні", "Про житлово-комунальні послуги", відповідно до рішень комісії з укладання та переукладання договорів оренди майна комунальної власності територіальної громади м. Мелітополя, з метою недопущення зривів заходів із сталої підготовки житлово-комунального господарства м. Мелітополя до роботи в осінньо-зимовий період 2019-2020 років, було прийнято рішення №82, яким визначено позивача виконавцем послуг з централізованого теплопостачання у місті Мелітополі з 18.04.2019 року та доручено останньому укласти договори про надання послуг з централізованого теплопостачання у м. Мелітополі з фізичними особами та юридичними особами згідно з чинним законодавством, а також розробити та надати до управління житлово-комунального господарства Мелітопольської міської ради Запорізької області заходи з підготовки міського теплового господарства до опалювального періоду 2019-2020 років. 
Листом №177/01-07 від 23.04.2019 Мелітопольська міська рада Запорізької області повідомила відповідача-2 про припинення строку дії договорів оренди майна комунальної власності №79 від 24.01.2012, №78 від 21.12.2011, №56 від 28.02.1994, №8 від 17.01.2017, №9 від 17.01.2017.
У зв`язку з чим, комунальне майно, що знаходилось у відповідача-2 в оренді, було повернуто орендодавцю - Мелітопольській міській раді Запорізькій області, а договори оренди припинені.
В подальшому, на підставі рішення комісії з укладання та переукладання договорів оренди майна комунальної власності територіальної громади міста Мелітополя, з метою використання в технологічному процесі для виробництва, транспортування, постачання теплової енергії споживачам міста, комунальне майно було передано у користування позивача на підставі договорів оренди №29 від 01.03.2019, №68 від 26.04.2019, №70 від 26.04.2019, №71 від 26.04.2019, №72 від 26.04.2019, №73 від 26.04.2019, №74 від 26.04.2019, №19 від 02.05.2019, №93 від 19.06.2019, №135 від 31.10.2019, про що свідчать відповідні акти приймання-передачі.
Таким чином, вищевказаними обставинами підтверджено факт закріплення за позивачем на праві оренди майна, яке обліковувалось за відповідачем-2, та яким останній володів та користувався.
За умовами вищевказаних договорів оренди позивачу було передано у володіння та користування майно територіальної громади міста Мелітополя, зокрема майно, що забезпечує виробництво, постачання та транспортування теплової енергії з використанням природного газу в якості сировини. 
З метою надання послуг з постачання теплової енергії усім категоріям споживачів у місті Мелітополі, для забезпечення опалювального сезону у 2019-2020 роках, виробництва, постачання та транспортування теплової енергії, з використанням природного газу в якості сировини, позивач листом №26 від 20.03.2019 звернувся до відповідача-1 для узгодження проектів договорів на постачання природного газу для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню, та для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб`єктами господарювання, які не є бюджетними установами/організаціями. 
В свою чергу, відповідач-1 листом №26-466-19 від 11.04.2019 повідомив позивача про те, що відповідно до приписів ст.22 Закону України "Про теплопостачання" якщо попереднім користувачем об`єкту з вироблення теплової енергії був відповідач-2, позивачу необхідно надати довідку щодо відсутності простроченої заборгованості. В іншому випадку, необхідно оформити переведення відповідної суми заборгованості з відповідача-2 на позивача згідно чинного законодавства України. З огляду на що, відповідач-1 вказав на відсутність підстав для підписання зі свого боку договорів на постачання природного газу для виробництва теплової енергії для зазначених категорій та повернув їх без підпису. При цьому, відповідач-1 повідомив, що Компанія зможе розглянути питання щодо укладення з позивачем договорів постачання природного газу для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню, та для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб`єктами господарювання, які не є бюджетними установами/організаціями, після надання позивачем зазначених документів. 
У зв`язку з чим, позивач звернувся до відповідача-1 з проханням надати умови для заключення відповідних угод на постачання природного газу (лист №147 від 07.06.2019).
У відповідь на вказаний лист відповідач-1 листом №26-2445-19 від 26.06.2019 з посиланням на приписи ст.22 Закону України "Про теплопостачання" вказав, що для укладення договорів постачання природного газу позивач повинен повідомити відповідача-1 про те, який саме суб`єкт використовував раніше отримане в оренду майно і, у разі наявності боргів за природний газ, оформити правонаступництво за цими боргами (підписати договори переведення боргу). При цьому, відповідач-1 зазначив, що без вирішення зазначеного питання він не зможе укласти договори на постачання природного газу з позивачем.
Листом №283 від 05.07.2019 позивач повідомив відповідача-1 про те, що він не є правонаступником теплопостачальної або теплогенеруючої організації, і знову звернувся до відповідача-1 з проханням укласти договори на постачання природного газу з метою сталого функціонування теплопостачального комплексу м. Мелітополя та забезпечення своєчасного початку опалювального сезону 2019-2020 років. 
Однак, відповідач-1 знову відмовився укладати договори на постачання природного газу з позивачем та посилаючись на приписи ст.22 Закону України "Про теплопостачання" зазначив, що юридичним фактом, який викликає зміну правовідносин, є передача позивачу в оренду майна з вироблення теплової енергії, яке раніше використовувалось відповідачем-2. Таким чином, відповідач-1 готовий укласти з позивачем договори на постачання природного газу за умови узгодження позивачем, як правонаступником, порядку погашення заборгованості відповідача-2 (лист № 26-2505-19 від 26.07.2017).
Листом № 451 від 02.08.2019 позивач повідомив відповідача-1 про те, що він підтверджує свою готовність як правонаступника відповідно до ст.22 Закону України "Про теплопостачання" на погашення заборгованості відповідач-2 перед відповідачем-1. При цьому, позивач зазначив, що він є новоствореним підприємством та на початку своєї діяльності має багато цілей та завдань, які потребують фінансових витрат. З урахуванням викладеного позивач звернувся до відповідача-1 з проханням розглянути питання про можливість реструктуризації заборгованості відповідача-2, погашення якої буде здійснюватися позивачем. 
В подальшому, 28.10.2019 між позивачем, як новим боржником, відповідачем-1, як кредитором, та відповідачем-2, як первісним боржником, були укладені договори про переведення боргу, а саме: №14/4254/19 за договором про постачання природного газу від 28.01.2014 №2437/14-КП-13; №16/4255/19 за договором про постачання природного газу від 15.12.2015 №4151/16-БО-13; №1718/4256/19 за договором про постачання природного газу від 12.09.2017 №6047/1718-ТЕ-13; №1718/4257/19 за договором про постачання природного газу від 12.09.2017 №6048/1718-БО-13; №1718/4258/19 за договором про постачання природного газу від 12.09.2017 №6049/1718-КП-13; №18/4259/19 за договором про постачання природного газу від 05.10.2018 №6482/18-ТЕ-13; №18/4260/19 за договором про постачання природного газу від 05.10.2018 №6483/18-БО-13; № 18/4261/19 за договором про постачання природного газу від 05.10.2018 №6484/18-КП-13.
Так, за умовами п.1.1 договору про переведення боргу №14/4254/19 від 28.10.2019 за згодою кредитора первісний боржник переводить на нового боржника свій борг, який виник у первісного боржника перед кредитором за договором купівлі-продажу природного газу від 28.01.2014 № 2437/14-КП-13, укладеним між первісним боржником та кредитором, а новий боржник приймає на себе борг первісного боржника у цьому зобов`язанні та замінює первісного боржника у зобов`язанні. 
Пунктом 2.1 договору про переведення боргу №14/4254/19 від 28.10.2019 сторони встановили, що сума боргу, яка переводиться на нового боржника, станом на момент укладання даного договору дорівнює 2 760 087, 72 грн, у тому числі 911 010,62 грн пені, 120 240,10 грн 3% річних, 1 728 837,00 грн інфляційних втрат згідно з рішенням суду у справі №908/93/16.
Відповідно до пунктів 3.1, 3.2 договору про переведення боргу №14/4254/19 від 28.10.2019 за цим договором до нового боржника переходять обов`язки первісного боржника щодо сплати суми боргу, що встановлена у пункті 2.1 статті 2 цього договору, а також штрафних санкцій, інфляційних втрат та відсотків, пов`язаних з невиконанням або неналежним виконанням первісним боржником своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу природного газу від 28.01.2014 № 2437/14-КП-13. Новий боржник зобов`язується перераховувати грошові кошти у сумі, зазначеній у пункті 2.1 статті 2 цього договору, в порядку та на умовах, визначених договором купівлі-продажу природного газу від 28.01.2014 № 2437/14-КП-13. 
Згідно з п.1.1 Договору про переведення боргу №16/4255/19 від 28.10.2019 за згодою кредитора первісний боржник переводить на нового боржника свій борг, який виник у первісного боржника перед кредитором за договором купівлі-продажу природного газу від 15.12.2015 №4151/16-БО-13, укладеним між первісним боржником та кредитором, а новий боржник приймає на себе борг первісного боржника у цьому зобов`язанні та замінює первісного боржника у зобов`язанні.
Пунктом 2.1 договору про переведення боргу №16/4255/19 від 28.10.2019 сторони встановили, що сума боргу, яка переводиться на нового боржника, станом на момент укладання даного договору дорівнює 2 357 532,47 грн.
Відповідно до п.п.3.1, 3.2 договору про переведення боргу №16/4255/19 від 28.10.2019 за цим договором до нового боржника переходять обов`язки первісного боржника щодо сплати суми боргу, що встановлена у пункті 2.1 статті 2 цього договору, а також штрафних санкцій, інфляційних втрат та відсотків, пов`язаних з невиконанням або неналежним виконанням первісним боржником своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу природного газу від 15.12.2015 №4151/16-БО-13. Новий боржник зобов`язується перераховувати грошові кошти у сумі, зазначеній у пункті 2.1 статті 2 цього договору, в порядку та на умовах, визначених договором купівлі-продажу природного газу від 15.12.2015 №4151/16-БО-13.
За умовами пункту 1.1 договору про переведення боргу №1718/4256/19 від 28.10.2019 за згодою кредитора первісний боржник переводить на нового боржника свій борг, який виник у первісного боржника перед кредитором за договором купівлі-продажу природного газу від 12.09.2017 №6047/1718-ТЕ-13, укладеним між первісним боржником та кредитором, а новий боржник приймає на себе борг первісного боржника у цьому зобов`язанні та замінює первісного боржника у зобов`язанні.
Пунктом 2.1 договору про переведення боргу №1718/4256/19 від 28.10.2019 сторони встановили, що сума боргу, яка переводиться на нового боржника, станом на момент укладання даного договору дорівнює 63 476 915,13 грн.
Відповідно до п.п.3.1, 3.2 договору про переведення боргу №1718/4256/19 від 28.10.2019 за цим договором до нового боржника переходять обов`язки первісного боржника щодо сплати суми боргу, що встановлена у пункті 2.1 статті 2 цього договору, а також штрафних санкцій, інфляційних втрат та відсотків, пов`язаних з невиконанням або неналежним виконанням первісним боржником своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу природного газу від 12.09.2017 №6047/1718-ТЕ-13. Новий боржник зобов`язується перераховувати грошові кошти у сумі, зазначеній у пункті 2.1 статті 2 цього договору, в порядку та на умовах, визначених договором купівлі-продажу природного газу від 12.09.2017 №6047/1718-ТЕ-13.
Згідно з п.1.1 договору про переведення боргу №1718/4257/19 від 28.10.2019 за згодою кредитора первісний боржник переводить на нового боржника свій борг, який виник у первісного боржника перед кредитором за договором купівлі-продажу природного газу від 12.09.2017 №6048/1718-БО-13, укладеним між первісним боржником та кредитором, а новий боржник приймає на себе борг первісного боржника у цьому зобов`язанні та замінює первісного боржника у зобов`язанні.
Пунктом 2.1 договору про переведення боргу №1718/4257/19 від 28.10.2019 сторони встановили, що сума боргу, яка переводиться на нового боржника, станом на момент укладання даного договору дорівнює 3 231 054,41 грн.
Відповідно до п.п.3.1, 3.2 договору про переведення боргу №1718/4257/19 від 28.10.2019 за цим договором до нового боржника переходять обов`язки первісного боржника щодо сплати суми боргу, що встановлена у пункті 2.1 статті 2 цього договору, а також штрафних санкцій, інфляційних втрат та відсотків, пов`язаних з невиконанням або неналежним виконанням первісним боржником своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу природного газу від 12.09.2017 №6048/1718-БО-13. Новий боржник зобов`язується перераховувати грошові кошти у сумі, зазначеній у пункті 2.1 статті 2 цього договору, в порядку та на умовах, визначених договором купівлі-продажу природного газу від 12.09.2017 №6048/1718-БО-13.
Згідно з п.1.1 договору про переведення боргу №1718/4258/19 від 28.10.2019 за згодою кредитора первісний боржник переводить на нового боржника свій борг, який виник у первісного боржника перед кредитором за договором купівлі-продажу природного газу від 12.09.2017 №6049/1718-КП-13, укладеним між первісним боржником та кредитором, а новий боржник приймає на себе борг первісного боржника у цьому зобов`язанні та замінює первісного боржника у зобов`язанні.
Пунктом 2.1 договору про переведення боргу №1718/4258/19 від 28.10.2019 сторони встановили, що сума боргу, яка переводиться на нового боржника, станом на момент укладання даного договору дорівнює 3 907 739,17 грн.
Відповідно до п.п.3.1, 3.2 договору про переведення боргу №1718/4258/19 від 28.10.2019 за цим договором до нового боржника переходять обов`язки первісного боржника щодо сплати суми боргу, що встановлена у пункті 2.1 статті 2 цього договору, а також штрафних санкцій, інфляційних втрат та відсотків, пов`язаних з невиконанням або неналежним виконанням первісним боржником своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу природного газу від 12.09.2017 №6049/1718-КП-13. Новий боржник зобов`язується перераховувати грошові кошти у сумі, зазначеній у пункті 2.1 статті 2 цього договору, в порядку та на умовах, визначених договором купівлі-продажу природного газу від 12.09.2017 №6049/1718-КП-13.
Згідно з п.1.1 договору про переведення боргу №18/4259/19 від 28.10.2019 за згодою кредитора первісний боржник переводить на нового боржника свій борг, який виник у первісного боржника перед кредитором за договором купівлі-продажу природного газу від 05.10.2018 №6482/18-ТЕ-13, укладеним між первісним боржником та кредитором, а новий боржник приймає на себе борг первісного боржника у цьому зобов`язанні та замінює первісного боржника у зобов`язанні. 
Пунктом 2.1 договору про переведення боргу №18/4259/19 від 28.10.2019 сторони встановили, що сума боргу, яка переводиться на нового боржника, станом на момент укладання даного договору дорівнює 86 027 484,58 грн.
Відповідно до п.3.1, 3.2 договору про переведення боргу №18/4259/19 від 28.10.2019 за цим договором до нового боржника переходять обов`язки первісного боржника щодо сплати суми боргу, що встановлена у пункті 2.1. статті 2 цього договору, а також штрафних санкцій, інфляційних втрат та відсотків, пов`язаних з невиконанням або неналежним виконанням первісним боржником своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу природного газу від 05.10.2018 №6482/18-ТЕ-13. Новий боржник зобов`язується перераховувати грошові кошти у сумі, зазначеній у пункті 2.1 статті 2 цього договору, в порядку та на умовах, визначених договором купівлі-продажу природного газу від 05.10.2018 №6482/18-ТЕ-13.
Згідно з п.1.1 договору про переведення боргу №18/4260/19 від 28.10.2019 за згодою кредитора первісний боржник переводить на нового боржника свій борг, який виник у первісного боржника перед кредитором за договором купівлі-продажу природного газу від 05.10.2018 №6483/18-БО-13, укладеним між первісним боржником та кредитором, а новий боржник приймає на себе борг первісного боржника у цьому зобов`язанні та замінює первісного боржника у зобов`язанні.
Пунктом 2.1 договору про переведення боргу №18/4260/19 від 28.10.2019 сторони встановили, що сума боргу, яка переводиться на нового боржника, станом на момент укладання даного договору дорівнює 1 791 681,52 грн.
Відповідно до п.п.3.1, 3.2 договору про переведення боргу №18/4260/19 від 28.10.2019 за цим договором до нового боржника переходять обов`язки первісного боржника щодо сплати суми боргу, що встановлена у пункті 2.1 статті 2 цього договору, а також штрафних санкцій, інфляційних втрат та відсотків, пов`язаних з невиконанням або неналежним виконанням первісним боржником своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу природного газу від 05.10.2018 №6483/18-БО-13. Новий боржник зобов`язується перераховувати грошові кошти у сумі, зазначеній у пункті 2.1 статті 2 цього договору, в порядку та на умовах, визначених договором купівлі-продажу природного газу від 05.10.2018 №6483/18-БО-13.
Згідно з п.1.1 договору про переведення боргу № 18/4261/19 від 28.10.2019 за згодою кредитора первісний боржник переводить на нового боржника свій борг, який виник у первісного боржника перед кредитором за договором купівлі-продажу природного газу від 05.10.2018 №6484/18-КП-13, укладеним між первісним боржником та кредитором, а новий боржник приймає на себе борг первісного боржника у цьому зобов`язанні та замінює первісного боржника у зобов`язанні.
Пунктом 2.1 договору про переведення боргу №18/4261/19 від 28.10.2019 сторони встановили, що сума боргу, яка переводиться на нового боржника, станом на момент укладання даного договору дорівнює 1 277 351,11 грн.
Відповідно до п.п.3.1, 3.2 договору про переведення боргу №18/4261/19 від 28.10.2019 за цим договором до нового боржника переходять обов`язки первісного боржника щодо сплати суми боргу, що встановлена у пункті 2.1 статті 2 цього договору, а також штрафних санкцій, інфляційних втрат та відсотків, пов`язаних з невиконанням або неналежним виконанням первісним боржником своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу природного газу від 05.10.2018 №6484/18-КП-13. Новий боржник зобов`язується перераховувати грошові кошти у сумі, зазначеній у пункті 2.1 статті 2 цього договору, в порядку та на умовах, визначених договором купівлі-продажу природного газу від 05.10.2018 №6484/18-КП-13.
Враховуючи те, що позивач виконав вимоги відповідача-1 та уклав вказані вище договори про переведення боргу відповідача-2 на позивача, між ними були укладені договори на постачання природного газу, а саме: №4262/1920-ТЕ-13 від 29.10.2019, №4263/1920-БО-13 від 29.10.2019, №4264/1920-КП-13 від 29.10.2019.
Листом №1103/1 від 04.11.2019 позивач повідомив відповідача-2 про те, що він прийняв його кредиторську заборгованість в сумі 164 829 846,11 грн та просив в найкоротший термін підготувати документи по передачі дебіторської заборгованості. 
Проте, відповідач-2 повідомив позивача про те, що Президентом ТОВ "Мелітопольські теплові мережі" було прийнято рішення №2 про відмову у передачі дебіторської заборгованості, оскільки положення ст.22 Закону України "Про теплопостачання" не встановлюють правонаступництва суб`єкта господарювання на право вимоги за дебіторською заборгованістю, що виникла у суб`єкта господарювання, який раніше використовував майно з вироблення теплової енергії (лист №1022 від 11.11.2019).
Згідно з доводами позивача, оспорювані договори про переведення боргу є недійсними на підставі ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України, як такі, що суперечать нормам актів цивільного законодавства, а саме вимогам постанови Кабінету Міністрів України №867 від 19.10.2018 "Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу", згідно з якою погашення боргових зобов`язань за спожитий природній газ повинно відбуватися не за рахунок господарської діяльності позивача, а за рахунок дебіторської заборгованості, яка виникла при експлуатації об`єктів для виробництва теплової енергії до моменту їх передачі. Однак, умови оспорюваних договорів не містять положень щодо джерел погашення боргових зобов`язань за рахунок дебіторської заборгованості.
Також позивач зазначає, що вищевказані договори були укладені на вкрай невигідних для нього умовах за наявності тяжкої обставини, що є окремою підставою визнання недійсними зазнаних договорів відповідно до ст.233 Цивільного кодексу України, оскільки причиною укладення оспорюваних договорів були суспільно-політичний мотив і соціальна мета захисту прав споживачів та своєчасного початку опалювального сезону; метою їх укладення було запобігання зриву опалювального сезону та подальше стале функціонування соціально-значимих об`єктів міста Мелітополь; позивач вимушений був укласти оспорювані договори, оскільки опинився в залежності від монопольного становища відповідача-1, який ухилявся від укладання договорів на постачання природного газу.
          Таким чином, причиною виникнення спору у даній справі стало питання наявності чи відсутності підстав для визнання недійсними договірів про переведення боргу.  
Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (ч.2 ст.20 ГК України).
Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містяться у статті 20 Господарського кодексу України.
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Крім того, виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та приписів ГПК України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.
Таким чином, наявність порушення або оспорювання прав та законних інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим в силу приписів статті 4 ГПК України, а позивач, звертаючись до суду з даним позовом, згідно з вимогами статті 74 ГПК України повинен довести (підтвердити) в установленому законом порядку наявність факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.
Вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Положеннями ст.11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У відповідності до ст.628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.ч.1-5 ст.203 ЦК України).
Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Тобто, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
При цьому, висновок (рішення) про невідповідність правочину актам законодавства як підстава для його недійсності має ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи щодо порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.
Отже, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору (договорів) недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, а також наявність у позивача порушеного права чи інтересу в результаті укладення спірного правочину (правочинів).
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка, зокрема, викладена у постанові від  03.10.2019 по справі №922/109/19.           
Згідно з ч.3 ст.203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Неотримання цієї вимоги в момент вчинення правочину за змістом ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України є підставою його недійсності.
Вказана вимога до правочину містить дві складові, а саме відповідність волевиявлення внутрішній волі учасника правочину, а також відсутність дефекту волі такого учасника, коли його воля зазнала протиправного впливу внаслідок обману, насильства, погрози, важких обставин або була спотворена внаслідок зловмисної домовленості представника суб`єкта з іншою стороною.
Частина 3 статті 203 Цивільного кодексу може застосовуватись прямо, поряд із спеціальними правилами про правочини, що вчинені під впливом помилки, обману, насильства тощо (ст.229- 233 ЦК України).
В даному випадку, позовні вимоги про визнання недійсними договорів про переведення боргу заявлені позивачем, зокрема, на підставі спеціальної норми, а саме ст.233 Цивільного кодексу України. 
Так, статтею 233 Цивільного кодексу України унормовані правові наслідки правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини. За приписами наведеної норми правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. 
Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.
За змістом статті 233 Цивільного кодексу України для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох підстав: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину.
У постанові від 25.07.2018 по справі №487/7703/15-ц Верховний Суд вказана на те, що для того, щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених статтею 233 Цивільного кодексу України, позивачу у сукупності необхідно довести наявність таких підстав: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення у судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні. Тобто, внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість усунути тяжку обставину, яка змусила її це зробити.
Крім того, у своїх постановах від 02.08.2018 по справі №918/341/16, від 14.02.2018 по справі №910/8862/17, від 06.03.2018 по справі №910/8866/17 Верховний Суд неодноразово наголошував, що для застосування статті 233 Цивільного кодексу України має бути причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин).
Що стосується вкрай невигідних умов, то, по-перше, ці невигідні умови безпосередньо мають бути пов`язані з обставинами вчинення правочину. Тобто, внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити; по-друге, умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними. Тобто, такі умови мають бути явно кабальними для особи; по-третє, хоча Цивільний кодекс України і не встановлює, чого саме мають стосуватися умови правочину, однак з аналізу цієї норми випливає, що це насамперед ціна або інші обтяжливі для особи обов`язки; по-четверте, для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.  
Таким чином, правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. 
Як свідчать матеріали справи, предметом діяльності позивача відповідно до п.2.2 його Статуту є, зокрема, постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря; виробництво, збір, розподілення та постачання пари та теплої води для обігрівання; виробництво, збір, розподілення та постачання холодної води для охолодження; розподілення теплової енергії для обігріву житла і побутової потреби населення та на комунально-побутові потреби підприємств, організацій та установ; виробництво, передача, розподілення, торгівля електроенергії; виробництво, розподілення та торгівля газоподібним паливом; збір, очищення та постачання води; каналізація, відведення й очищення стічних вод; комплексне обслуговування об`єктів та територій; діяльність із прибирання будинків і промислових об`єктів, загальне прибирання будинків тощо.
Тобто, на позивача покладено обов`язок безперебійного забезпечення комунальними послугами (теплопостачання та гарячого водопостачання) споживачів. 
Водночас, такий обов`язок може бути виконаний позивачем за умови постачання природного газу, необхідного для вироблення теплової енергії. Законом України "Про ринок природного газу" передбачено, що постачання природного газу можливе виключно на підставі договору.
Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що своєчасність опалювального сезону 2019/2020 років та подальше стале функціонування соціально-значимих об`єктів міста Мелітополь опинилося в залежності від монопольного становища відповідача-1, який ухилявся від укладання договорів на постачання природного газу, та спірні договори переведення боргу були підписані позивачем з метою захисту прав споживачів та своєчасного початку опалювального сезону.
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 16.01.2020 по справі №922/1362/17.  
З огляду на що, колегією суддів відхиляються посилання відповідача-1 на наявність у позивача права та можливості укласти договір про постачання природного газу з будь-яким постачальником природного газу, який здійснює свою діяльність на ринку природного газу, що, на його думку, свідчить про недоведеність позову в частині тверджень про зайняття ним монопольного становища на ринку.
Як встановлено вище, відповідач-1 направив на адресу позивача лист від 11.04.2019, в якому з посиланням на положення ст.22 Закону України "Про теплопостачання" вказував на необхідність надати довідку про відсутність простроченої заборгованості за об`єктом (м. Мелітополь, вул. Лютнева, буд. 237/3), оскільки попереднім користувачем об`єкту з вироблення теплової енергії був відповідач-2. В іншому випадку, необхідно оформити переведення відповідної суми заборгованості з позивачем та відповідачем-2 згідно вимог чинного законодавства. З огляду на що, відповідач-1 вказав на відсутність підстав для підписання зі свого боку договори постачання природного газу для виробництва теплової енергії для зазначених категорій та повернув їх без підпису. Також відповідач-1 зазначив, що зможе розглянути питання щодо укладення з позивачем договорів постачання природного газу для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню, та для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб`єктами господарювання, які не є бюджетними установами/організаціями, після надання підприємством зазначених документів. 
Таким чином, своєчасність опалювального сезону 2019/2020 та подальше стале функціонування соціально-значимих об`єктів міста Мелітополь опинилось в залежності від монопольного становища відповідача-1, а також у залежності від приписів статті 22 Закону України "Про теплопостачання" щодо правонаступництва за борговими зобов`язаннями відповідача-2.
Як свідчать матеріали справи, позивач звернувся до Аудиторської фірми "Соловій-Аудит" із запитом, в якому просив надати відповідь за рахунок яких джерел фінансування він зможе погасити зобов`язання щодо оплати боргу перед відповідачем-1 за укладеними трьохсторонніми оспорюваними договорами про переведення боргу на загальну суму прийнятих зобов`язань 164 829 846,11 грн, та як вплине на його фінансовий стан погашення даного боргу. 
У відповідь на вищевказаний запит позивача Аудиторська фірма "Соловій-Аудит" (Свідоцтво про включення до Реєстру аудиторських фірм та аудиторів № 1993 від 26.01.2001, термін дії якого продовжено рішенням Аудиторської палати України № 316/3 від 29.10.2015 до 29.10.2020) повідомила наступне: 
- наявних поточних ресурсів позивач для погашення набутих зобов`язань в сумі 164 829 846,11 грн не має;
- валовий збиток від основної діяльності, який регулярно виникав у відповідача-2 (попереднього постачальника у м. Мелітополь - пов`язаної особи) не дозволяє прогнозувати акумулювання позитивного грошового потоку від основної діяльності позивача;
- так як право вимоги до боржників відповідача-2 не передавалось, дані активи не є джерелом погашення боргу позивача;
- оскільки позивач не має прямого впливу на прийняття рішень про розмір тарифів за теплопостачання, на формування цін постачання газу для зменшення собівартості наданих послуг, на оновлення матеріально-технічної бази для зменшення кількості споживання природного газу (дані активи є передані за договорами оренди) погашення набутих боргових зобов`язань в сумі 164 829 846,11 грн без зовнішніх дотацій є малоймовірним;
- відповідно, у позивача відсутні поточні (власні) ресурси на погашення зобов`язань за договорами переведення боргу, а погашення вищезазначеного боргу в сумі 164 829 846,11 грн за рахунок залучених (кредитних) коштів приведе до погіршення фінансового стану аж до банкрутства.
У відповідності до пунктів 1, 3 "Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу" затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 19.10.2018 № 867, на ПАТ НАК "Нафтогаз України" покладено обов`язок постачати природний газ виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії для всіх категорій споживачів (фізичні або юридичні особи, які використовують теплову енергію на підставі договору).
Як встановлено вище, відповідач-1 у своїх листах №26-466-19 від 11.04.2019, №26-2445-19 від 26.06.2019, №26-2505-19 від 26.07.2019 однозначно вказував на той факт, що у разі неприйняття позивачем на себе зобов`язань за поставлений природний газ від відповідача-2, він не буде укладати з позивачем договори на постачання природного газу.
Також у вказаних листах відповідач-1 вказував на те, що позивач є правонаступником відповідача-2 відповідно до ст. 22 Закону України "Про теплопостачання".
При цьому, в апеляційній скарзі відповідач-1 вказує, що у спірних правовідносинах правонаступництва за законом не відбулось, а відбулось правонаступництво за договором при наявності волевиявлення позивача через вчинення правочинів та визнання боргових зобов`язань.  
З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.
Пунктом 2 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок правонаступництва.
Правонаступництвом є перехід прав і обов`язків від одного суб`єкта до іншого. Розрізняють дві форми правонаступництва: універсальне та часткове (сингулярне). У разі універсального правонаступництва до правонаступника (фізичної або юридичної особи) разом з правами первісного кредитора переходять і його обов`язки. Таке правонаступництво відбувається у разі спадкування, реорганізації юридичної особи шляхом перетворення, злиття, приєднання. У разі часткового (сингулярного) правонаступництва до правонаступника переходять тільки певні права та обов`язки кредитора.
Частиною 3 статті 22 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що у разі якщо суб`єкту господарювання надано в користування (оренду, концесію, управління тощо) цілісний майновий комплекс (індивідуально визначене майно) з вироблення теплової енергії, такий суб`єкт стає правонаступником за борговими зобов`язаннями з оплати спожитих енергоносіїв та послуг з їх транспортування і постачання, що виникли у суб`єкта господарювання, який раніше використовував зазначене майно (володів або користувався ним).
Зі змісту зазначеної норми вбачається особливий вид правонаступництва, однією з умов якого визначено надання у користування (оренду, концесію, управління тощо) цілісного майнового комплексу (індивідуально визначеного майна) саме з вироблення теплової енергії.
Частина 3 статті 22 Закону України "Про теплопостачання" визначає випадок правонаступництва за борговими зобов`язаннями суб`єкта господарювання, який раніше використовував цілісний майновий комплекс із вироблення теплової енергії, новим суб`єктом господарювання, який одержав таке майно у користування.
Як встановлено вище, обладнання для виробництва теплової енергії було повернуто попереднім користувачем - відповідачем-2  власнику (територіальній громаді міста Мелітополь, яку представляє Мелітопольська міська рада) у зв`язку із припиненням дії договорів оренди, на підставі яких попередній користувач володів і користувався цим майном. 
В подальшому, означене майно було передано власником у володіння та користування іншому суб`єкту господарювання - позивачу, про що укладені відповідні договори оренди.
Отже, кінцевими власниками юридичних осіб - попереднього та наступного користувачів майна для виробництва теплової енергії, є різні особи.
Аналіз змісту ч. 3    ст. 22 Закону України "Про теплопостачання"    свідчить про покладення законодавцем обов`язку однієї особи відповідати за боргами іншої, проте питання передачі активів (прав вимоги до споживачів теплової енергії, яку поставлено внаслідок споживання енергоносіїв, та зобов`язання по оплаті яких передається) наведеною нормою не врегульовано, а відтак наслідком застосування наведеної норми закону може бути те, що суб`єкт господарювання, якому надано в користування цілісний майновий комплекс (індивідуально визначене майно) з вироблення теплової енергії, стає боржником за борговими зобов`язаннями суб`єкта господарювання, який раніше використовував зазначене майно. Тобто, попередній користувач майна залишається власником майна (майнових прав вимоги до споживачів теплової енергії), а новий користувач несе тягар боргових зобов`язань попереднього користувача, що призводить до одержання попереднім користувачем прибутку за рахунок нового користувача.
Тобто, у разі здійснення правонаступництва на підставі ч. 3    ст. 22 Закону України "Про теплопостачання"    з попереднього користувача цілісного майнового комплексу на нового, кінцевими власниками яких є різні особи, на нового користувача та особу, яка здійснює управління таким суб`єктом, буде покладений надмірний тягар відповідальності за борги іншої особи.
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 19.10.2020 по справі №3/385.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що здійснення правонаступництва на підставі ч.3 ст.22 Закону України "Про теплопостачання" матиме наслідком покладення тягаря сплати боргів іншої особи - попереднього користувача цілісного майнового комплексу на нового користувача, який не може нести відповідальності за неефективне користування об`єктами теплопостачання конкретним суб`єктом господарювання - попереднім користувачем комплексу, який відповідно до статті 42 Господарського кодексу України здійснює господарську діяльність самостійно, ініціативно, систематично та на власний ризик з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Крім того, відповідно до ч.4 ст.22 Закону України "Про теплопостачання" договори про постачання та транспортування енергоносіїв укладаються з правонаступниками реорганізованої теплопостачальної та/або теплогенеруючої організації виключно за умови погодження порядку погашення заборгованості з оплати спожитих енергоносіїв та послуг з їх транспортування і постачання за попередній період.
          Водночас, позивач є самостійним суб`єктом господарювання і не є правонаступником відповідача-2, тобто утвореним в результаті реорганізації останнього.
З огляду на що, посилання відповідача-1 у вищевказаних листах на те, що позивач є правонаступником відповідача-2 відповідно до ст. 22 Закону України "Про теплопостачання" є безпідставними.
До того ж, постановою Кабінету Міністрів України № 867 від 19.10.2018 було затверджено Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (далі - Положення). 
Це Положення визначає обсяг та умови виконання спеціальних обов`язків, що покладаються на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (далі - спеціальні обов`язки), зокрема для забезпечення стабільності, належної якості та доступності природного газу, підтримання належного рівня безпеки його постачання споживачам без загрози першочерговій цілі створення повноцінного ринку природного газу, заснованого на засадах вільної конкуренції з дотриманням принципів пропорційності, прозорості та недискримінації.
У відповідності до п.3 Положення (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) цим Положенням покладаються такі спеціальні обов`язки:
1) на AT "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - НАК "Нафтогаз України"): продавати природний газ постачальникам природного газу для потреб побутових споживачів, релігійних організацій (крім обсягів, що використовуються для провадження їх виробничо-комерційної діяльності) та державного підприємства України "Міжнародний дитячий центр "Артек" на умовах та у порядку, що визначені цим Положенням; постачати природний газ побутовим споживачам, релігійним організаціям (крім обсягів, що використовуються для провадження їх виробничо-комерційної діяльності) та державному підприємству України "Міжнародний дитячий центр "Артек", постачання яким у відповідному періоді (місяці постачання) не здійснює інший постачальник (у тому числі інший постачальник із спеціальними обов`язками відповідно до цього Положення), на умовах та у порядку, що визначені цим Положенням; постачати природний газ на умовах та у порядку, що визначені цим Положенням, виробникам теплової енергії, а саме:
- виробникам теплової енергії, які здійснюють виробництво теплової енергії для всіх категорій споживачів (фізичні або юридичні особи, які використовують теплову енергію на підставі договору);
- виробникам теплової енергії, які фінансуються за рахунок державного чи місцевого бюджету, що використовують природний газ з метою гарячого водопостачання і опалення приміщень житлового фонду та гуртожитків, які належать їм на праві власності або іншому речовому праві;
- виробникам теплової енергії, які фінансуються за рахунок державного чи місцевого бюджету, що використовують природний газ з метою опалення службових та виробничих приміщень, які належать їм на праві власності або іншому речовому праві;
- виробникам теплової енергії - об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельним кооперативам та суб`єктам господарювання, що використовують природний газ з метою гарячого водопостачання і опалення приміщень, які належать їм на праві власності або іншому речовому праві;
- виробникам теплової енергії, що використовують природний газ для виробництва електричної енергії;
- виробникам теплової енергії, управління майном яких здійснюється суб`єктами господарювання, які залучені Національним агентством з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, відповідно до статті 21 Закону України "Про Національне агентство з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів", для всіх категорій використання природного газу; придбавати природний газ у господарських товариств, 100 відсотків акцій (паїв, часток) яких належать державі або іншому господарському товариству, єдиним акціонером якого є держава (ПАТ "Укргазвидобування", акціонерне товариство "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" (далі - ДАТ "Чорноморнафтогаз"), для формування ресурсу природного газу для побутових споживачів, релігійних організацій (крім обсягів, що використовуються для провадження їх виробничо-комерційної діяльності), державного підприємства України "Міжнародний дитячий центр "Артек" та виробників теплової енергії для всіх категорій використання природного газу на умовах та у порядку, що визначені цим Положенням.
При цьому, Положенням не було передбачено такої вимоги при укладанні договорів на постачання природного газу, як переведення боргових зобов`язань іншого підприємства, яке використовувало об`єкти, на яких здійснювалося виробництво теплової енергії до нового, якому такі об`єкти були передані.
Водночас, абзацом 13 пункту 11 Положення визначено, що у разі наявності у виробника теплової та електричної енергії боргових зобов`язань перед НАК "Нафтогаз України" з оплати спожитих енергоносіїв та послуг з їх транспортування і постачання, що виникли до дати прийняття об`єктів, на яких здійснювалося виробництво теплової та електричної енергії, в управління управителем, погашення зазначених боргових зобов`язань здійснюється управителем за рахунок коштів, одержаних від погашення дебіторської заборгованості, що належала власнику (користувачу) майна об`єкта, на якому здійснюється виробництво теплової та електричної енергії, на дату прийняття його в управління управителем. 
Тобто не за рахунок господарської діяльності позивача, а саме за рахунок дебіторської заборгованості, яка виникла при експлуатації цих об`єктів до моменту їх передачі позивачу.
Проте, зі змісту оспорюваних договорів про переведення боргу вбачається, що вони не передбачають будь-якої компенсації переданих позивачу боргів з боку відповідача-2, тобто не містять положень, які визначені діючими нормами законодавства щодо таких договорів, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що останні суперечать вимогам постанови Кабінету Міністрів України № 867 від 19.10.2018 "Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу".
Більше того, позивач позбавлений можливості стягнути дебіторську заборгованість за Договорами № 2437/14-КП-13 від 28.01.2014, №4151/16-БО-13 від 15.12.2015, №6047/1718-ТЕ-13 від 12.09.2017, №6048/1718-БО-13 від 12.09.2017, №6049/1718-КП-13 від 12.09.2017, №6482/18-ТЕ-13 від 05.10.2018, №6483/18-БО-13 від 05.10.2018, №6484/18-КП-13 від 05.10.2018 купівлі-продажу природного газу для виробництва теплової енергії, укладеними між відповідачами, оскільки він не є стороною означених правочинів, і права вимоги на стягнення дебіторської заборгованості йому передані не були.
При цьому, на викладену позивачем у листі №1103/1 від 04.11.2019 пропозицію передати дебіторську заборгованість, відповідач-2 листом №1022 від 11.11.2019 відмовився передавати йому дебіторську заборгованість, оскільки положення ч.3 ст.22 Закону України "Про теплопостачання" не встановлюють правонаступництва суб`єкта господарювання на право вимоги за дебіторською заборгованістю, що виникла у суб`єкта господарювання, який раніше використовував майно для виробництва теплової енергії. 
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з метою захисту прав споживачів, а також своєчасного початку опалювального сезону 2019/2020 років у місті Мелітополі, задля уникнення знищення тепловиробничого обладнання, позивачем і були підписані оспорювані договори про переведення боргу від 28.10.2019 на загальну суму 164 829 846, 11 грн, які вчинені позивачем під впливом тяжких для нього обставин і на вкрай невигідних умовах. При цьому, означені правочини були вчинені позивачем саме для усунення тяжких обставин - запобігання зриву опалювального сезону 2019/2020 років у місті Мелітополі. 
Разом із тим, оспорювані договори на переведення боргу були укладені позивачем добровільно. Крім того, ознак насильства, обману чи помилки при їх вчиненні матеріали справи не містять. 
Доказів на спростування вказаного учасниками справи не надано.  
Таким чином, позивач усвідомлював свої дії, але все ж таки був вимушений укласти оспорювані договори про переведення боргу, оскільки своєчасність опалювального сезону 2019/2020 років та подальше стале функціонування соціально-значимих об`єктів міста Мелітополь опинилось в залежності від монопольного становища відповідача-1, який ухилився від укладання з позивачем договорів на постачання природного газу, а також у залежність від приписів ст.22 Закону України "Про теплопостачання" щодо правонаступництва за борговими зобов`язаннями відповідача-2.
При цьому, на відповідача-1 покладено спеціальний обов`язок постачати природний газ на умовах та у порядку, що визначені Положенням, виробникам теплової енергії, а також укладати такі договори із захищеними споживачами, яким відповідно до положень Закону України «Про ринок природного газу» є позивач. 
Отже, під час розгляду справи позивачем було доведено наявність нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням оспорюваних правочинів, які вчинялися виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин - запобігання зриву опалювального сезону 2019/2020 років у місті Мелітополі.
За таких обставин, доводи позивача про те, що оспорювані договори були укладені з його сторони на вкрай невигідних умовах відповідають встановленим вище обставинам.
Згідно зі статтями 8, 55 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Крім того, правова сутність статей 13 та 41 Конституції України полягає у проголошенні рівних можливостей володіння, користування і розпорядження власністю та гарантіях держави щодо забезпечення захисту цих прав. 
У рішенні № 15-рп/2004 від 02.11.2004 Конституційний Суд України зазначив: "Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.".
Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора: "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.".
          Водночас, поширення у даному випадку положень ч.3 ст.22 Закону України «Про теплопостачання» до спірних правовідносин містить ознаки  дискримінаційного підходу в частині визначення юридичної поведінки сторін господарських правовідносин з порушенням принципу рівності та пропорційності, а отже суперечить справедливому застосуванню норми права як елементу верховенства права. 
          Враховуючи вищевстановлене, колегія суддів дійшла виковку, що оспорювані договори про переведення боргу є такими, що укладені позивачем під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, що зумовлює їх недійсність відповідно до ст.233 Цивільного кодексу України, а задоволення позовних вимог буде відповідати вимогам справедливості і забезпечить ефективне поновлення відповідних прав. До того ж, вказані договори суперечать вимогам постанови Кабінету Міністрів України № 867 від 19.10.2018 "Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу", що є окремою підставою для визнання їх недійсними в силу приписів ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України. 
          Посилання відповідача-1 на те, що суб`єктом, що дійсно порушив права позивача, є відповідач-2, який відмовив йому у переданні дебіторської заборгованості, у зв`язку з чим, належним способом захисту прав позивача у даному випадку є звернення до відповідача-2 з позовом про зобов`язання укласти відповідний договір, колегією суддів відхиляються, оскільки, по-перше, не підтверджено належними та допустимими доказами того, що задоволення пред`явлених у даній справі вимог позивача не призведе до реального відновлення його порушених прав; по-друге, не наведено належних обґрунтувань з посиланням на відповідні правові норми, що встановлюють обов`язок укладення між позивачем та відповідачем-2 договору про передачу кредиторської заборгованості останнього. При цьому, як встановлено вище, відповідач-2 заперечує проти такої передачі; по-третє, не впливають на підстави визнання недійсними зазначених договорів відповідно до ст.233 Цивільного кодексу України.
Посилання відповідача-1 на вчинення позивачем конклюдентних дій (укладення додаткових угод), які свідчать про визнання оскаржуваних договорів та прийняття їх до виконання, також не спростовують обґрунтованості вимог позивача, оскільки за нормативними приписами чинного законодавства наступне схвалення юридичною особою правочину унеможливлює визнання такого правочину недійсним лише у разі його вчинення від імені юридичної особи представником з перевищенням повноважень (ст.241 ЦК України), тоді як у даній справі спірні договори оскаржуються з підстав їх невідповідності нормам актів цивільного законодавства та вчинення під впливом тяжкої для позивача обставини і на вкрай невигідних умовах. Відтак, вчинення позивачем будь-яких дій на виконання цих правочинів чи зміну їх умов не можуть свідчити про відсутність правових підстав для визнання таких угод недійсними на підставі норм статей 215, 233 Цивільного кодексу України.
Крім того, у відповідності чинного законодавства волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Разом з тим, правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа вчиняє їх добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.05.2020 по справі №404/10441/14-ц).
Встановлені вище обставини, свідчать про зловживання саме відповідачем-1 свободою договору, оскільки достовірно знаючи про необхідність забезпечення позивачем теплопостачання в місті Мелітополь та усвідомлюючи ризики зриву опалювального сезону, спонукав та фактично змусив позивача до укладання оспорюваних договорів на нерівних і невигідних для останнього умовах, а саме покладення надмірного тягаря відповідальності за борги відповідача-2 без передання позивачу дебіторської заборгованості. Тобто, волевиявлення під час вчинення позивачем оспорюваних правочинів у даному випадку не було вільним і не відповідає йому внутрішній волі.   
Таким чином, враховуючи у даному випадку сукупність встановлених вище обставин та положення ст.ст.75-79, 86 ГПК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Порушень або неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права колегією суддів під час перегляду справи не встановлено.
Інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи. Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення в розумінні ст.277 ГПК України з викладених в апеляційній скарзі обставин.  
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1    статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод    зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1    статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод    зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог, відповідає законодавству та матеріалам справи, а тому відсутні підстави для його скасування чи зміни. Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.
Судові витрати на підставі ст.129 ГПК України покладаються на скаржника.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

                                           П О С Т А Н О В И В :
                 1.Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду міста Києва             від 29.09.2020 у справі №910/4288/20 залишити без задоволення. 
                 2.Рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2020 у справі №910/4288/20 залишити без змін.  
           3.Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги  покласти на скаржника.     
           4.Матеріали справи №910/4288/20 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.
          Повний текст судового рішення складено 22.02.2021.

Головуючий суддя                                                            М.Л. Яковлєв 

Судді                                                                                Є.Ю. Шаптала

                                                                                В.В. Куксов