ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1730/21 Справа № 201/2308/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:                         головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
                               суддів        - Деркач Н.М., Демченко Е.Л.
                               за участю секретаря – Мазур Є.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», треті особи ОСОБА_2 і Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія Інгосстрах» про визнання кредитного договору недійсним
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2020 року,-

                                        В С Т А Н О В И В:

10 лютого 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ПАТ «КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору недійсним з моменту укладення, позовні вимоги не змінювалися, але неодноразово доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові посилається на те, що між позивачем і ПАТ КБ «ПриватБанк» 22 січня 2007 року було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого банк надав позивачу кредитні кошти на купівлю квартири і на сплати страхових внесків з кінцевим терміном погашення до 22 січня 2027 року; в забезпечення зобов`язання цього ж 22 січня 2007 року між сторонами було укладено договір іпотеки, а також з ПрАТ СК «Інгосстрах» - договір особистого страхування. Банк при укладенні вказаних договорів повинен був надати позивачу як споживачу всю необхідну для укладання угод інформацію, чого зроблено не було, працівники банку фактично ввели її в оману і вказали в договорі не вигідну для позивача інформацію про винагороду, штрафи, не обов`язковість страхування, односторонню можливість зміни умов договору банком та інш.. Позивач з такою позицією банку був не згоден, звернувся з заявою до банку про роз`яснення вказаного, але нічого зроблено не було банком. Навпаки, банк вважає, що в неї існує заборгованість, яку необхідно погасити. На письмову вимогу до банку про невідповідність вказаного отримав відповідь з відмовою. Позивач звернувся до банку з питанням захисту своїх прав та відновлення становища без порушення його прав та отримав відповідь з відмовою. Позивач вважає вказане неправомірним, оскільки порушує його права як споживача послуг банку. Позивач вважає вказане неправомірним, оскільки порушує його права як споживача послуг банку. Виник спір, який в добровільному порядку не вирішено, тому позивач звернувся до суду з позовом і просив визнати вказаний кредитний договір недійсним з моменту укладання, задовольнивши уточнений позов у повному обсязі (том 1 а.с.4, 17, 144, том 2 а.с.40).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2020 року ОСОБА_1 в задоволенні позову до АТ КБ «ПриватБанк», треті особи ОСОБА_2 і ПрАТ «СК «Інгосстрах» про визнання кредитного договору недійсним відмовлено (том 2 а.с.48-53). 

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 , звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом 1 інстанції норм матеріального та процесуального права, просила, скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі (том 2 а.с.55-59).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення. 
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справ підтверджено, що 22 січня 2007 року між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладено кредитний договір № DNI0GК00000067, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позивачу кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок у розмірі 20 000 доларів США на купівлю квартири, а також 4000 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0.84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі суми 1.50% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0.20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11. даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2. даного договору. Строк погашення кредиту встановлено до 22 січня 2027 року. Вказані кошти позивачем отримані і використані.
Кредит був наданий для поліпшення житлових умов сім`ї позивача, а саме купівлі нерухомого майна - квартири, в яку вони разом з дочкою - ОСОБА_2 (третя особа) вселилися і мешкають.
В забезпечення виконання зобов`язання 22 січня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. та зареєстрованим у реєстрі за № 253. Предметом договору іпотеки стала квартира АДРЕСА_1 , в якій зареєстровані та проживають ОСОБА_2 та її малолітня донька ОСОБА_3 , 2012 року народження.
Крім цього, 22 січня 2007 року між позивачкою та ЗАТ «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» укладено договір особистого страхування № DNI0LК00030155, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 22 січня 2007 року № DNI0GК00000067.
Підписанням договорів і додаткових угод, анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» позивач погодився виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПАТ КБ «ПриватБанк».

Предметом позову є визнання кредитного договору № № DNI0GК00000067 від 22 січня 2007 року, укладених між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , недійсним в цілому. Так, згідно цього договору ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати відповідачу кредит на придбання квартири та ін., а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором, а також сплатити винагороду за користування кредитом. Без вказаної винагороди банк би не укладав вказаного договору з позивачем.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, виходив із того, що позивачем та його представником не надано належних та допустимих доказів, які давали б підстави вважати, що кредитний договір, укладений з порушенням вимог, встановлених ст. 203 ЦК України.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими та відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Статтею 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Отже інформація, яка повинна бути надана до моменту укладання договору однією із сторін є частиною пропозиції та істотною умовою договору, оскільки обов`язковість її оприлюднення прямо передбачена Законом.
Відповідно до ч.1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно ч. 1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
За змістом ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач, в силу положення ч. 3 ст. 12 ЦПК України, зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Проте, при розгляді справи як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції, підстави позовних вимог ОСОБА_1 не довела.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що сторонами в момент укладення кредитного договору виконано вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» щодо укладення кредитного договору в письмовій формі та зазначення у ньому передбачених законом обов`язкових умов і кредитний договір не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсним оспорюваного кредитного договору.

Оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та виконувала його умови, що свідчить про прийняття нею таких умов.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги щодо порушення ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якою заборонено надання споживчих кредитів на території України в іноземній валюті, то колегія суддів не вважає їх правовою підставою для задоволення позову, оскільки на час укладення кредитного договору від 22.01.2007 року Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони надання споживчих кредитів в іноземній валюті.

Доводи апеляційної скарги про те, що кредитний договір підлягає визнанню його недійсним, оскільки суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» зводяться до переоцінки доказів та невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 259, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2020 року - залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.
Судді: