П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

10 лютого 2021  року                                                                     м. Київ
                                                                                              Справа №373/462/19
 
Резолютивна частина постанови оголошена 10 лютого 2021 року
Повний текст постанови складено 15 лютого 2021 року
            
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
                                   судді-доповідача   Стрижеуса А.М., 
                                   суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
                                   секретаря: Довгополої А.В.
 
учасники справи: позивач            Перший заступник керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації та Державного підприємства «Переяслав-Хмельницький державний агролісгосп»
відповідачі       Переяслав-Хмельницька районна державна адміністрація Київської області, ОСОБА_1             

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури Грабця Ігора Нестеровича на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області, ухваленого у складі судді Реви О.І. 29 вересня 2020 року у справі за позовом Першого заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації та Державного підприємства «Переяслав-Хмельницький державний агролісгосп» до Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 про визнання недійсним розпорядження та договору оренди земельної ділянки, -
Справа №373/462/19	 	 	
№ апеляційного провадження:22-ц/824/3258/2021	 	 	
Головуючий у суді першої інстанції:Рева О.І.	 	
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.	 	
В С Т А Н О В И В:
         19 березня 2019 року перший заступник керівника Бориспільської місцевої прокуратури Київської області звернувся із позовом до суду та просив визнати поважними причини пропуску строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом та поновити його.
            По суті позовних вимог просив визнати недійсним розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 31.05.2012 №245, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки на умовах оренди ОСОБА_1 для сінокосіння і випасання худоби та передано на умовах довгострокової оренди земельну ділянку сільськогосподарського призначення загальною площею 0,9496 га, розташовану на території Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області.
            Окрім цього, просив визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 12.07.2012, що укладений між Переяслав-Хмельницькою районною державною адміністрацією та ОСОБА_1 щодо земельної ділянки сільськогосподарського призначення (кадастровий номер 3223388200:02:015:0100), загальною площею 0,9496 га для сінокосіння і випасання худоби на території Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області та стягнути з відповідачів на користь прокуратури Київської області сплачений судовий збір.
            В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що Переяслав-Хмельницьким відділом Бориспільської місцевої прокуратури було виявлено порушення вимог земельного та лісового законодавства під час оформлення права користування земельної ділянки лісового фонду на території Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області.
            Зокрема, встановлено, що розпорядженням Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 07.07.2011 №506 було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки, орієнтовною площею 0,9500 га, в оренду для сінокосіння і випасання худоби на території Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області.
            Вказує на те, що розпорядженням Переяслав-Хмельницької РДА №245 від 31.05.2012 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано ОСОБА_1 на умовах довгострокової оренди земельну ділянку сільськогосподарського призначення для сінокосіння і випасання худоби загальною площею 0,9496 га (пасовища), розташовану на території Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області.
            Зазначає, що 12.07.2012 між Переяслав-Хмельницькою РДА та ОСОБА_1 укладено договір оренди землі з кадастровим номером 3223388200:02:015:0100 загальною площею 0,9496 га для сінокосіння і випасання худоби.
            Вважає, що вищевказане розпорядження Переяслав-Хмельницької РДА №245 від 31.05.2012 та договір оренди земельної ділянки від 12.07.2012 прийнято всупереч вимог земельного та лісового законодавства, оскільки спірна земельна ділянка з кадастровим номером 3223388200:02:015:0100 фактично накладається на землі лісогосподарського призначення, які перебувають у користуванні ДП «Переяслав-Хмельницький державний агролісгосп». Земельна ділянка з кадастровим номером 3223388200:02:015:0100 перебуває у складі Майстерської дільниці №1 кварталу №30 у виділі НОМЕР_1 , і в якому на площі 5,5 га розташовані лісові культури - сосна звичайна, віком від 31 року, висотою від 13м, діаметром від 14см.
            Вказує на те, що ДП «Переяслав-Хмельницький державний агролісгосп» будь-яких дозволів на вилучення даної земельної ділянки лісового фонду у межах 30 кварталу Майстерської дільниці №1 для подальшого використання земельної ділянки з кадастровим номером 3223388200:02:015:0100 сільськогосподарської діяльності для сінокосіння та випасання худоби не надавало.
            Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 29 вересня 2020 року у задоволенні позову першого заступника керівника Бориспільської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації та Державного підприємства «Переяслав-Хмельницький державний агролісгосп» до Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації, ОСОБА_1 про визнання недійсним розпорядження та договору оренди земельної ділянки, відмовлено.
            Не погоджуючись з рішенням суду, заступником керівника Київської обласної прокуратури Грабець І.Н., подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на те, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не відобразив результати оцінки усіх доказів, поданих сторонами, не зазначив мотивів, з яких не прийнято докази, подані прокурором, не встановив обставин, на які прокурор посилався як на підставу своїх вимог та заперечень і не застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
            В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 , адвокат Мацак О.Ю., проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.
            Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися.
            Колегія суддів враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов`язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи.
            Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення позивача Першого заступника керівника Київської обласної прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації та Державного підприємства «Переяслав-Хмельницький державний агролісгосп» та відповідача Переяслав-Хмельницьку районну державну адміністрацію Київської області про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з`явитися до суду і захистити свої права.
За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов`язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства.
Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ч.1 ст.372 ЦПК України, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.
За таких обставин, обставин апеляційний суд в складі колегії суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності Першого заступника керівника Київської обласної прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації та Державного підприємства «Переяслав-Хмельницький державний агролісгосп» та відповідача Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації Київської області.
            Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
            Розглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
            Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом,  відповідно до розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 07 липня 2011 року №506 було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки, орієнтовною площею 0,9500 га в оренду для сінокосіння і випасання худоби на території Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області.
            Відповідно до Розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації №245 від 31 травня 2012 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано ОСОБА_1 на умовах довгострокової оренди земельну ділянку сільськогосподарського призначення для сінокосіння і випасання худоби, загальною площею 0,9496 га (пасовища), розташовану на території Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області.
            12 липня 2012 року між Переяслав-Хмельницькою РДА та ОСОБА_1 укладено договір оренди землі (кадастровий номер 3223388200:02:015:0100, загальною площею 0,9496 га) для сінокосіння і випасання худоби, що посвідчений приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького районного нотаріального округу Київської області Воробей О.М. та зареєстрований в реєстрі за №791. Договір укладено на 49 років, який набирає чинності з часу державної реєстрації.
            Пунктами 10-12 цього договору передбачено, що земельна ділянка передається в оренду для сінокосіння і випасання худоби. Цільове призначення земельної ділянки: сільськогосподарське призначення. Умови збереження об`єкта оренди - використання за цільовим призначенням.
            Укладений договір зареєстрований в Управлінні Держкомзему у Переяслав-Хмельницькому районі Київської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 01 серпня 2012 року за № 322330004003068.
            Відповідно до акту приймання-передачі земельної ділянки в оренду від 12 липня 2012 року земельну ділянку площею 0,9496 га з кадастровим номером 3223388200:02:015:0100 на території Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області передано орендарю ОСОБА_1 
            26 березня 2013 року рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області по справі №373/313/13-ц у задоволенні позову виконувача обов`язків Київського міжрайонного екологічного прокурора Дніпровської екологічної прокуратури, в інтересах держави, до Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації Київської області та ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, повернення земельної ділянки, було відмовлено. Дане рішення набрало законної сили 19 вересня 2013 року від дня постановлення ухвали Апеляційного суду Київської області про відхилення апеляційної скарги Київського міжрайонного екологічного прокурора та залишення рішення суду першої інстанції без змін.
            Під час розгляду такого спору судом було досліджено та встановлено правовий режим спірної земельної ділянки, її цільове призначення, законність розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 31 травня 2012 року за №245 «Про передачу земельної ділянки на умовах оренди громадянину України ОСОБА_1 для сінокосіння і випасання худоби» на території Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області; законність договору оренди земельної ділянки від 12 липня 2012 року, який укладений Переяслав-Хмельницькою районною державною адміністрацією з громадянином ОСОБА_1 , площею 0,9496 га для сінокосіння строком на 49 років та зареєстрований в управлінні Держкомзему у Переяслав-Хмельницькому районі Київської області від 01 серпня 2012 року за №322330004003068.
            Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
            Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
            Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним із учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.
            За ч. 2 ст. 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.
            Одним із таких органів є прокуратура, на яку пунктом 2 статті 121 Конституції України покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.
            Статтею 56 ЦПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
            Водночас існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі):
            «Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».
            Водночас, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.
            У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.
            Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.
            Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).
            Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».
            Відповідно до частини третьої статті 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
            Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».
            У Рішенні Конституційного Суду України від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).
            Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
            З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
            Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 зі справи № 806/1000/17).
            Також, відповідно до висновків про застосування норм права, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду (справа №912/2385/18) від 26.05.2020 відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»  прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.
            Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
            Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
            Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
            Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
            Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
            Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.
            Як вбачається з матеріалів справи прокурор надав суду копію повідомлення про встановлення підстав та намір здійснювати представництво інтересів держави в суді на адресу Київської ОДА та ДП «Переяслав-Хмельницький державний агролісгосп». Таке повідомлення датоване органом прокуратури від 18.02.2019, сума судового збору сплачена прокурором вже 28.02.2019. Тобто, суперечливим є факт дотримання прокурором підстав та порядку звернення до суду в інтересах держави, оскільки іншого в суді не встановлено, як і не встановлено, чому саме вищевказаний орган прокуратури та підприємство уособлюють державу в даному спорі.
            Така правова позиція ВП ВС віднайшла своє відображення в судовому рішенні, ухваленому до відкриття провадження в даній справі. Суду не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів про те, що інтереси держави були порушені відповідачами. Так само і щодо визначення ним Київської ОДА та ДП «Переяслав-Хмельницький державний агролісгосп» як осіб, що представляють державу та неможливість самостійного захисту в суді.
            Щодо твердження прокурора про те, що вказані земельні ділянки перебувають в державній власності та належать до земель лісогосподарського призначення та повинні використовуватись для ведення лісового господарства ДП «Переяслав-Хмельницький державний агролісгосп» судом встановлено наступне.
            Відповідно до ст. 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті зеленими насадженнями в межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.
            Крім того, відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового Кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
            Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків і містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами.
            Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.
            Згідно з вимогами пункту 2.1.4 даної Інструкції складені оригінали планшетів, які мають межі з іншими землекористувачами, завіряються в органах землевпорядкування того району, де проводяться лісовпорядкувальні роботи.
            Проте, позивачем не надано суду оригінал планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а надані лише копію проекту організації і розвитку лісового господарства Переяслав-Хмельницького державного агролісгоспу Київської області, копію перспективного плану ведення лісового господарства майстерської дільниці №1 Переяслав-Хмельницького державного агролісгоспу Київської області та копію статуту Переяслав-Хмельницького державного агролісгоспу.
            Крім цього, з копії повідомлення Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 16.01.2019 за №14-10-0.222-521/2-19 вбачається, що за інформацією Відділу у Переяслав-Хмельницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області, відповідно до державної статистичної звітності з кількісного обліку земель по формі №6-зем станом на 01.01.2016 на території Переяслав-Хмельницького району Київської області землекористувач ДП «Переяслав-Хмельницький агролісгосп» не обліковується.
            Таким чином, у зв`язку з тим, що прокурором в справі не надано суду належним чином оформлені оригінали планшетів (згідно з вимогами пункту 2.1.4 вказаної вище Інструкції складені оригінали планшетів, які мають межі з іншими землекористувачами, завіряються в органах землевпорядкування того району, де проводяться лісовпорядкувальні роботи), а державні акти на спірні земельні ділянки державним лісогосподарським підприємством не отримані, то враховуючи Прикінцеві положення ЛК України, документи, що підтверджують право постійного користування земельними лісовими ділянками ДП «Переяслав-Хмельницький державний агролісгосп» суду не надано.
            Також, з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що власником земельної ділянки з кадастровим номером 3223388200:02:015:0100 є Переяслав-Хмельницька районна державна адміністрація. Цільове призначення: для сінокосіння і випасання худоби. Дана ділянка перебуває в оренді ОСОБА_1 .
            Отже, посилання прокурора на порушення прав та інтересів держави, в особі Київської ОДА та ДП «Переяслав-Хмельницький державний агролісгосп» є безпідставним, оскільки наявні в справі докази свідчать про наявність запису про право власності за іншою особою - Переяслав-Хмельницькою районною державною адміністрацією (місцевим органом державної виконавчої влади).
            Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.
            Висновки суду щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону, оскільки факт перебування спірної земельної ділянки у власності Переяслав-Хмельницької РДА не спростований, а докази наявності такого права в Київської ОДА чи ДП «Переяслав-Хмельницький державнй агролісгосп» прокурором не надані.
            Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.
            Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.
            Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
            Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.   Керуючись ст.ст.268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
            Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури Грабця Ігора Нестеровича - залишити без задоволення.
           Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 29 вересня 2020 року  -  залишити без змін.
            Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Суддя-доповідач:                                         А.М. Стрижеус
 
Судді:                                                             Л.Д. Поливач
 
                                                                       О.І. Шкоріна