П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2021 року
м. Рівне

Справа № 570/2661/20
Провадження № 22-ц/4815/162/21

Головуючий у Рівненському районному суді 
Рівненської області: суддя Гладишева Х.В.
Час, дата і місце постановлення ухвали суду 
першої інстанції: об 11 год. 33 хв. 16 листопада 2020 року 
в м. Рівне
Повний текст ухвали складено: 18 листопада 2020 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя: Хилевич С.В. 
судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С. 
секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1 ;
відповідач: ОСОБА_2 ;

представники учасників справи: 
позивача - адвокат Шевчук Оксана Андріївна;
відповідача - адвокат Дяденчук Анатолій Іванович;

за участі: представника відповідача,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 16 листопада 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності,

в с т а н о в и в :   

       У липні 2020 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, де просив: 
       виділити в натурі, як окремий самостійний об`єкт нерухомого майна, належну ОСОБА_1 499/800 частку житлового будинку з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 , припинивши за ОСОБА_1 право спільної часткової власності в цьому майні.
       виділити в натурі, як окремий самостійний об`єкт нерухомого майна, належну ОСОБА_1 частку із складу земельної ділянки площею 0,1065 гектара, розташованої за адресою: Pівненська обл., Рівненський р-н., с. Обарів, кадастровий номер 5624687400:02:008:1785, цільове призначення для будівництва i обслуговування житлового будинку, господарських будівель її споруд (присадибна ділянка), припинити право спільної часткової власності в цьому майні.
призначити в справі судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручити Приватному підприємству - фірмі "Експерт-Рівне", що знаходиться за адресою: 33013, Рівненська обл., м. Рівне, проспект Миру, буд. 15, а на вирішення експертизи поставити такі запитання:
які можливі варіанти виділу в окремий самостійний об`єкт нерухомого майна належну ОСОБА_1 499/800 частку житлового будинку з надвірними будівлями, за адресою: АДРЕСА_1 ?
які можливі варіанти виділу в окремий самостійний об`єкт нерухомого майна належну ОСОБА_1 частку із складу земельної ділянки площею 0,1065 гектара, розташованої за адресою: Pівненська обл., Рівненський р-н., с. Обарів, кадастровий номер 5624687400:02:008:1785, цільове призначення для будівництва i обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованого на даній земельній ділянці?
Витрати, пов`язані з проведенням судової будівельно-технічної експертизи, покласти на позивача.
       У вересні 2020 року представником відповідача - адвокатом Дяденчуком А.І. було подано заяву про закриття провадження. На її обґрунтування зазначалось, що спір щодо виділу в натурі майна між сторонами, відсутній. Стверджував, що до його довірительки позивач із пропозиціями про виділ майна не звертався, жодних умов поділу та виділу певної частини з майна не наводив. Тобто мирно врегулювати це питання наміру не мав.
Відповідач не заперечує щодо виділу її частки із спільного майна. На переконання адвоката Дяденчука А.І., компетенцію суду з приводу виділу майна в натурі обмежено вирішенням спору між його співвласниками, однак спір у даному випадку відсутній і сторони наділені повноваженням врегулювати заявлене питання шляхом укладення відповідного договору. 
       Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 16 листопада 2020 року заяву представника відповідача задоволено та закрито провадження в справі. 
       Постановляючи судове рішення, суд попередньої інстанції виходив із того, що виділ частки із майна, яке є у спільній частковій власності, регулюється ст. 364 ЦК України, відповідно до якої договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Отже, питання виділу у натурі частки з нерухомого спільного майна має вирішуватись у договірному порядку з дотриманням процедур, передбачених чинним законодавством. При цьому суд зазначив, що твердження позивача про неможливість його врегулювання мирним шляхом, не підтверджується матеріалами справи. 
На переконання суду, оскільки договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, то належним та допустимим доказом має бути відмова нотаріуса від вчинення нотаріальної дії. Пред`явлення ж позову, на думку суду, є спробою обійти установлений законом позасудовий порядок вирішення питання поділу об`єктів нерухомості.
Окрім того, суд покликався на те, що договір про надання правової допомоги від 07 липня 2020 року, який укладений відповідачем з адвокатським об`єднанням "Скорпіон" задля отримання правової допомоги при виділі частки із майна, яке є у її спільній частковій власності, та ОСОБА_1 , дає підстави вважати, що відповідач від договірного порядку вирішення питання не ухиляється.
       На ухвалу суду позивачем подано апеляційну скаргу, де покликався на її необґрунтованість і незаконність, яка полягала в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідність викладених судом висновків обставинам справи. 
       В обґрунтування апеляційної скарги зазначалося, що ОСОБА_2 двічі не з`явилася у визначений час та дату до нотаріуса для укладення договору про виділ частки в натурі, що унеможливило посвідчення правочину між сторонами. Відтак, нотаріус не мав змоги переконатися, чи виник спір щодо виділу частки спільного майна в натурі, що є наслідком для відмови у вчиненні нотаріальної дії. 
На переконання заявника, неявку ОСОБА_2 до нотаріуса необхідно вважати ухиленням від договірного порядку виділу своєї частки в натурі із спільної часткової власності, що позбавило змоги ОСОБА_1 реалізувати вимоги ч. 4 ст. 364 ЦК України, адже відсутність волевиявлення відповідача, як учасника правочину, є перешкодою у здійсненні позивачем свого цивільного права та інтересу. Зазначав, що приватним нотаріусом нотаріального округу Рівненської області Сохацьким І.С. була надана заява від 11 вересня 2020 з пропозицією звернутися до суду із позовом про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Згодом й позивачем на адресу ОСОБА_2 було направлене повідомлення про намір укладення договорів та закінчення усіх існуючих спорів з повторною пропозицію з`явитися до приватного нотаріуса.
Проте при зустрічі в нотаріуса домовленостей щодо виділу частки спільного майна сторонами досягнуто не було. Наведене підтверджує, що існує реальний судовий спір, за результатами вирішення якого суд попередньої інстанції мав змогу визначитися зі спірними правовідносинами та після дослідження усіх доказів у справі ухвалити рішення про відмову у позові або задовольнити вимоги.
На думку заявника, той факт, що відповідач уклала договір з адвокатським об`єднанням для отримання правничої допомоги при виділі частки із майна, не може спонукати до висновку про відсутність предмету спору, адже у сторін існують неврегульовані питання, що потребують вирішення у судовому порядку.
Більше того, відсутність відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії може бути підставою для відмови у позові, а не підставою для закриття провадження у справі на підставі п.2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.
       З наведених підстав просив оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
       У поданому відзиві представник ОСОБА_2 , вважаючи оскаржувану ухвалу законною і обґрунтованою, просив залишити її без змін, а апеляційну скаргу - відхилити. При цьому посилався на сумнівність доводів заявника та безпідставність покликань про хибність висновків суду.
       Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги. 
Відповідно до ст.ст. 55, 124 Конституції України кожна особа має право на судовий захист своїх прав та законних інтересів, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
       За правилами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
Виходячи зі змісту частин 1, 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди, тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, якщо відсутній предмет спору.
Закриття провадження - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
       Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
Поняття "юридичного спору" має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття "спір про право" (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття "спору про право" має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
       З огляду на викладене відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.
       Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.
       Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі №404/251/17.
Логічно-граматичне тлумачення словосполучення "відсутність предмета спору" в контексті норми п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову.
Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).
Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.
       Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18 (провадження №61-2018св19).
       Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       Однак відсутність в матеріалах справи доказів щодо вжиття заходів досудового врегулювання спору не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі.
В рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Кампус Коттон клаб" щодо офіційного тлумачення положення ч. 2 ст. 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів) №15-рп/2002 від 9 липня 2002 року (справа № 1-2/2002) зазначалося, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи.
Поготів, незважаючи на те, що справа перебувала в провадженні суду першої інстанції біля чотирьох місяців, сторонам жодних дій, спрямованих на урегулювання спору, вчинити не вдалося, що не може свідчити про відсутність предмета спору в справі.
Тим паче, відповідно до п. 6.11. "Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 № 296/5, нотаріус відмовляє у вчиненні такої нотаріальної дії і роз`яснює заінтересованим особам їх право звернутися до суду для вирішення цих спорів, якщо між учасниками спільної часткової власності виникають спори щодо визначення, зміни розміру часток, а також виділу частки спільного майна в натурі (поділу), 
Тобто сама неявка заінтересованої сторони не може спонукати до відмови у вчиненні такої нотаріальної дії, адже нотаріус за такої обставини не має змоги переконатися, чи виник спір щодо виділу частки спільного майна в натурі. 
Між тим, за неявки учасника спільної часткової власності до нотаріуса задля укладення договору про визначення розміру часток, а також виділення частки в натурі (поділу) спірні правовідносини залишатимуться невирішеними протягом тривалого періоду часу, інші учасники цієї власності фактично будуть позбавлені права на доступ до правосуддя і реалізації своїх прав щодо належного їм майна, що є неприпустимим. 
Тому відмова нотаріуса у вчиненні відповідної нотаріальної дії і вжиття сторонами заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою не є обов`язковими згідно із законом задля вирішення цих правовідносин. 
Відсутність заперечень відповідача щодо виділу часток із спільної власності в натурі також не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі.
Відтак, висновок суду першої інстанції про закриття провадження у справі через відсутність спору про право не можна вважати законним та обґрунтованим, а тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду.
Відповідно до положень процесуального законодавства кожна особа наділена правом на звернення до суду за захистом своїх прав та свобод, а на суд, в свою чергу, покладено обов`язок повного та всебічного розгляду виниклих спорів, що можливо лише під час розгляду справи по суті.
У справі "Bellet v. France" Європейський суд з прав людини зазначив, що ст. 6 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.
Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина 1 статті 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя.
Згідно із пунктом 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Підставою для скасування оскаржуваної ухвали відповідно до ст. 379 ЦПК України є порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали.
Керуючись ст. 374, 379, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 16 листопада 2020 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено: 23.02.2021

Головуючий:                         С.В. Хилевич 
Судді:                                         Н.М.Ковальчук 
                                                               С.С.Шимків