ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 530/275/20  Номер провадження 22-ц/814/419/21	Головуючий у 1-й інстанції Должко С. Р.  Доповідач ап. інст. Чумак О. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 року 	м. Полтава	

Колегія суддів судової палати з рохзгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:
головуючого судді: Чумак О.В.
суддів: Дряниці Ю.В., Кривчун Т.О.
за участю секретаря Ряднини І.В.
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 23 листопада 2020 року, ухвалене суддею Должком С.Р.,  у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до місцевого суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що між ним та банком був укладений договір від 6.05.2008 р., за умовами якого він отримав кредит у розмірі 17760,65 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,60% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 22.05.2015 р.
29.01.2016 р. приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Бондар І.М. вчинено виконавчий напис, про стягнення з ОСОБА_1 49338,10 доларів США заборгованості по кредитному договору.
07.04.2016 р. відкрито виконавче провадження з примусового виконання вказаного виконавчого напису.
Позивач вважає, що вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не врахував та не перевірив факт наявності чи відсутності спору щодо заборгованості. Він вчинений з грубим порушенням порядку вчинення нотаріальних дій і відповідачем пропущено строк, протягом якого він міг звернутися із заявою про вчинення оскаржуваного виконавчого напису. 
Його не було повідомлено про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого напису приватного нотаріуса. Не було відомо про існування такої суми заборгованості перед банком. З матеріалами виконавчого провадження він був ознайомлений лише 15.02.2020 р. отримавши матеріали листом з Зіньківського РВДВС. Банк свідомо приховав від нотаріуса інформацію про те, що рішенням Зіньківського райсуду від 12.12.2011 р. у справі № 2-1086/11 банк вже скористався своїм правом щодо повернення кредитних коштів, звернувши стягнення на предмет застави: автомобіль ВАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Отже, зобов`язання за вказаним договором припинилися з моменту винесення вказаного рішення.
За таких обставин прохав визнати вказаний виконавчий напис таким що не підлягає виконанню.
Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 23 листопада 2020 року позовну заяву   ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню – задоволено.
Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни від 29.01.2016 року, зареєстрований в реєстрі №688 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ « КБ « Приватбанк» грошової суми 49 338,10 доларів США заборгованості по кредитному договору № DN81AR17570091 від 26.05.2008.
Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1  судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 840,80 грн. та вартість послуг за професійну правову допомогу у розмірі 6000 грн.
З рішенням суду першої інстанції не погодився АТ КБ «ПриватБанк», оскарживши його в апеляційному порядку.
У поданій апеляційній скарзі представник банку прохає скасувати рішення в частині стягнення витрат на правову допомогу у сумі 6000 грн. та відмовити у стягненні цих витрат.
Вважає, що матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження того, що позивач поніс витрати на правову допомогу. 
В іншій частині рішення апелянтом не оскаржується. 
У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов 02.02.2021 року, ОСОБА_2 прохає залишити без задоволення апеляційну скаргу та без змін рішення місцевого суду, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Вказує, що матеріали справи містять всі необхідні докази на підтвердження того, що позивач поніс витрати на правничу допомогу.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 374 ч. 1 п. 1 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Рішення місцевого суду оскаржується в частині стягнення витрат на правову допомогу. В іншій частині не оскаржується, тому колегією суддів не перевіряється.
Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Стягуючи з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 6000 грн., суд першої інстанції керувався положеннями ст.ст. 133, 137, 141 ЦПК України, Законом України «Про адвокатуру», а також виходив із того, що заявлений розмір витрат є співмірний з предметом позову.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Згідно положень ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони. 
За ч. 8 ст. 141 ЦПК, докази щодо розміру витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Як убачається з матеріалів справи, представником позивача ОСОБА_1 у цій справі у суді першої інстанції була  ОСОБА_2 на підставі ордеру серії ВІ № 1005067, а також договору про надання правової допомоги від 30.01.2020 р., витяг якого надано суду.
У вказаному договорі сторони погодили обсяг та форми надання правничої допомоги, розмір витрат на оплату такої допомоги, обставини щодо сплати клієнтом адвокату коштів в розмірі 6000 гривень за професійну правничу допомогу. 
До договору також надано опис виконаних робіт та акт про прийняття-передачу наданих послуг від 23.11.2020 р. (а.с. 20, 21,137-141). 
Письмове клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу разом з вищевказаними документами подано в судовому засіданні 23.11.2020 р. до судових дебатів.
24.11.2020 р. на електронну адресу суду надійшли аналогічні за змістом клопотання разом з вищевказаними документами та квитанцією № 163 від 23.11.2020 року про сплату ОСОБА_1 на користь адвоката Наконечної О.М. 6000 грн. за договором від 30.01.2020 р. (151-160). 
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
Витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг (виконаних робіт) та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/ третьою особою, чи тільки має бути сплачено.
Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у постанові від 22.01.2021 р. при розгляді справи № 925/1137/19.
Перевіривши надані стороною позивача документи на підтвердження понесених позивачем витрат на надання правничої допомоги, яка складається з попереднього опрацювання матеріалів, законодавчої бази, підготовки позовної заяви, заяви про забезпечення позову, клопотань по справі; враховуючи реальну участь перебування адвоката Наконечної О.М. у судових засіданнях 16.06.2020 року, 01.10.2020 року, 23.11.2020 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у сумі 6000 грн.
При цьому, колегія суддів зазначає, що клопотання про стягнення витрат на правову допомогу подано у строки, встановлені ч. 8 ст. 141 ЦПК України, та в повній мірі підтверджують факт надання позивачу правничої допомоги та понесених у зв`язку з цим витрат, та є співмірними зі складністю справи.
Отже, доводи апеляційної скарги відповідача щодо відсутності доказів понесення витрат на надання правничої допомоги спростовуються наданими позивачем документами, про які вказувалося вище, тому залишаються колегією суддів без задоволення.
Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 23 листопада 2020 року в частині стягнення витрат на правову допомогу  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О.В.Чумак

Судді:                                                 Ю.В.Дряниця

Т.О.Кривчун