ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 року	Львів	Справа № 460/4648/20 пров. № А/857/14484/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :
головуючого судді                                       Большакової О.О.,
суддів                                                            Затолочного В.С., Мікули О.І. 
з участю секретаря судового засідання     Пильо І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , військової частини НОМЕР_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2020 року (суддя першої інстанції Борискін С.А., м. Рівне, повний текст складено 05.10.2020),

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 03.08.2019 по 28.04.2020 в сумі 215916,30 грн.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2020 року позовні вимоги було задоволено частково. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 03.08.2019 по 28.04.2020 в сумі 24220 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Із таким судовим рішенням в частині відмови в позові не погодився позивач та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просив скасувати рішення і постановити нове про задоволення позову повністю. Обґрунтовуючи незгоду, зазначив, що відповідач порушив строки розрахунку, враховуючи вимоги ст.117 КЗпП України, у позивача виникло право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 215916,30 грн. Суд безпідставно зменшив розмір компенсації до розміру місячного грошового забезпечення, не зважаючи на тривалий строк затримки розрахунку.  
Із таким судовим рішенням не погодився відповідач та подав апеляційну скаргу. Вважає, рішення постановленим з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального права. Зауважив, що при звільненні позивача з посади йому було виплачено всі належні суми. Після набуття законної сили судовим рішенням у відповідача виник обов`язок виплати компенсації за відпустку, який було виконано 29 квітня 2020 року. Зауважує, що суд стягнув на користь позивача суму, яка є неспівмірною із сумою невиплати. Просить відмовити в позові. 
У судовому засіданні представник позивача та позивач підтримали власну апеляційну скаргу та заперечили апеляційну скаргу відповідача. 
У судове засідання представник відповідача не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, шляхом надіслання електронної судової повістки, яка була отримана 5 лютого 2021 року.
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги позивача, а апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню з таких мотивів. 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 (Командування військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 ") та відповідно до наказу начальника Генерального штабу – Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 19.07.2019 №344 був звільнений згідно з п.2 ч.5 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", у відставку за станом здоров`я.
Наказом Командувача військ оперативного командування "Захід" (по стройовій частині) від 02.08.2019 №181 його було виключено зі списків особового складу частини, з усіх видів забезпечення та направлений для зарахування на військовий облік до Рівненського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки Рівненської області з 02.08.2019 (а.с.9).
При звільненні з військової служби позивачу не було проведено нарахування та виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 27.01.2020 у справі №460/3296/20 адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій було задоволено і зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби (а.с.10-16).
На виконання даного судового рішення, відповідачем 29.04.2020 здійснено перерахування позивачу на його картковий рахунок нарахованої грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної додаткової відпустки (а.с.8).
Отже, фактично остаточний розрахунок при звільненні позивача з військової служби було здійснено відповідачем 29.04.2020.
Однією із встановлених державою гарантій права на своєчасне одержання винагороди за працю є передбачений  Кодексом законів про працю України обов`язок роботодавця виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон від 20.12.1991 № 2011-XII).
Однак, Законом від 20.12.1991 № 2011-XII правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, внаслідок чого до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.116 - 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗПП України).
Наведене відповідає правовому висновку щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, викладеному в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 в справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16, від 30.04.2020 справі № 140/2006/19.
Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Частиною 1 статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ч.2 ст.117 КЗпП України).
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1  ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
За змістом ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Відтак, ч.1 ст.117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Натомість, ч. 2 ст. 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст.117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
До вказаних правових висновків застосування ст.117 КЗпП України, дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 в справі № 821/1083/17.
Отже, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати, роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої зазначеною статтею, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Оскільки в межах спірних правовідносин рішенням суду було встановлено, що позивачу на день звільнення не була виплачена грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, то судом відхиляються твердження відповідача про те, що немає обґрунтованих підстав стверджувати, що положення ст.117 КЗпП України передбачають право на отримання відшкодування за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того як її сума була встановлена судом.
Щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, суд зазначає таке.
Як встановлено судом, зі списків особового складу частини позивача виключено 02.08.2019.
Згідно із довідки про доходи від 02.06.2020 № 501/198 (а.с.7), середньоденне грошове забезпечення позивача за період червень-липень 2019 року становить 799,69 грн. (з розрахунку: 48781,69 грн./61 календарних днів).
Військовою частиною НОМЕР_1 відповідне рішення суду, яке набрало законної сили 29.04.2020, виконано шляхом виплати 29.04.2020 грошової компенсації за додаткову відпустку як учаснику бойових дій у розмірі 56513,80 грн, що підтверджено довідкою про грошове забезпечення, надісланою відповідачем на запит Восьмого апеляційного адміністративного суду. 
Разом з тим, згідно п.39 постанови Верховного Суду від 18.03.2020 по справі № 711/4010/13-ц, де Велика Палата  констатувала, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Згідно з п.41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст.117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
За таких, обставин справи та враховуючи висновки, викладені у постановах від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц Великої Палати Верховного Суду, суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на наступне.
При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інтснації правильно взяв до уваги наявність спору між позивачем та відповідачем з приводу належності позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, який вирішувався у судовому порядку.
У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 372952,99 грн., з яких 314863,25 гр. – одноразова грошова допомога при звільнення, 1575, 94 грн - грошове забезпечення за останньою посадою, 56513,80 грн – розмір компенсації за невикористану відпустку як учаснику бойових дій. 
Розмір невиплаченої компенсації за неотримане речове майно склав 56513,80 грн (що була предметом стягнення за рішенням суду у справі і щодо якої спір про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку) , що становить 15,15% від загальної суми, що підлягала виплаті. 
Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату компенсації за невикористане речове майно, становить 215916,30 грн ( 799,69 грн х 270 днів) .
Виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 32711, 32 грн як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (15,15% від 215916, 30 грн).
Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19.
Отже, доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, частково знайшли своє підтвердження. 
Тому апеляційний суд  не погоджується з рішенням суду першої інстанції в повній мірі.
Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги позивача необхідність скасування рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2020 року та постановлення нового – про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 й стягнення з відповідача на його користь 32711, 32 грн.
При цьому апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, оскільки її доводи не знайшли свого підтвердження і спростовані викладеними вище висновками. 
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи ), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, а апеляційну скаргу військової частини    НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2020 року скасувати та прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 03.08.2019 по 28.04.2020 в сумі 32711 (тридцять дві тисячі сімсот одинадцять) грн. 32 коп.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	О. О. Большакова 	
судді	 	В. С. Затолочний 	
 	 	О. І. Мікула  	
Повне судове рішення складено 19.02.2021.