КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа №361/1675/20
Апеляційне провадження №22-ц/824/2822/2021
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
 16 січня2021 року                                                     місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних  справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів - Гуля В.В.,         Суханової Є.М., розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у місті Києві за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення вартості майна,
В С Т А Н О В И В :
 
11 березня 2020 року ОСОБА_2 звернулася із позовом до          ОСОБА_1 , згідно якого просила стягнути із відповідача на свою користь 132 385,50 грн. на відшкодування вартості Ѕ частки будівельних матеріалів, обладнання та конструктивних елементів, з яких складається об`єкт незавершеного будівництва, що знаходиться на земельній ділянці, площею 0,0917 га, кадастровий номер 3221286801:01039:0031, що по АДРЕСА_1 .
На обґрунтування своїх позовних вимог вона посилається на те, що перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірваний за рішенням суду від 24 квітня 2013 року. 
За час шлюбу подружжям придбано майно, яке за рішенням Апеляційного суду Київської області від 06.06.2016 року поділено між сторонами. 
Вказаним рішенням визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку будівельних матеріалів, обладнання та конструктивних елементів, з яких складається об`єкт незавершеного будівництва, що знаходиться на земельній ділянці, площею 0,0917 га, кадастровий номер 3221286801:01039:0031, що по АДРЕСА_1 . 
Право власності на іншу Ѕ частку вказаних будівельних матеріалів, обладнання та конструктивних елементів, визнано за відповідачем. 
Проте, 18 січня 2017 року відповідач, без відома та згоди позивача, не сплативши вартості за належну їй Ѕ частку вказаного майна, присвоїв будинок, ввів його в експлуатацію та зареєстрував на своє ім`я право власності на весь будинок.
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 вересня 2020 рокупозов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення вартості майна задоволено.
Стягнуто із  ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2  грошову компенсацію 1/2 частини вартості спільного майна подружжя у розмірі 132 386 грн  та судовий збір - 1 323,86 грн.
На обґрунтування ухваленого рішення місцевим судом, зокрема, зазначено наступне.
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 06 червня 2016 року рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 червня 2015 року скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя задоволено частково.
Окрім іншого, рішенням апеляційного суду визнано за ОСОБА_2 право власності Ѕ частку будівельних матеріалів, обладнання та конструктивних елементів, з яких складається об`єкт незавершеного будівництва, вартістю 264 771 грн, що знаходиться на земельній ділянці, площею 0,0917 га, кадастровий номер 3221286801:01039:0031, що по АДРЕСА_1   ( а.с. 4-8 ).
16 серпня 2017 року департаментом ДАБІ у Київській області затверджено Декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, зокрема, будівництво житлового будинку, господарських будівель і господарських споруд, адреса: АДРЕСА_1         ( а.с. 53-54 ).
Зі змісту «Інформаційної довідки №195785430 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ….», сформованої 09.01.2020 року, вбачається, що 18 січня 2017 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок, загальною площею 47,5 кв.м., житловою - 12,1 кв.м., який розташований на земельній ділянці, площею 0,917 га, з кадастровим номером 3221286801:01:039:0031, за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 77-78 ).
На підставі заяви ОСОБА_1 , рішенням виконавчого комітету Пухівської сільської ради Броварського району Київської області присвоєно поштову адресу земельній ділянці ОСОБА_1 для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3221286801:01:039:0031 ( а.с. 31 ).
Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини.
Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Частиною 2. 4 та 5 вищевказаної статті передбачено, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.
Як передбачено ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
У відповідність до вимоги 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Отже, судом встановлено, що відповідач самостійно, не отримавши згоди позивача на розпорядження майном, що визнане судом спільним майном подружжя, ввів будинок в експлуатацію та одноосібно оформив право власності на нього, чим порушив майнові права та інтереси позивача. Тому, позивач має право отримати компенсацію за частку у спільному майні подружжя.
За таких обставин, позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.
Посилання відповідача на ті обставини, по після ухвалення рішення суду про поділ майна, позивач вивезла усі матеріали та обладнання, не підтверджені жодними доказами, а тому суд не може взяти їх до уваги як такі, що слугують підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Щодо заяви відповідача про застосування до даних вимог наслідки спливу строків позовної давності суд зазначає наступне.
Згідно із ст. 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Статтею 256 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Як передбачено ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Згідно із ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Звертаючись із заявою про застосування до даних вимог строків позовної давності відповідач зазначає, що після ухвалення рішення суду про поділ майна 06 червня  2016 року, позивач одразу вивезла усі необхідні матеріали та обладнання і до цього часу не пред`являла жодних вимог, тому строк позовної давності сплив 06 червня 2019 року. 
Проте, на підтвердження викладених у заяві обставин, відповідачем не надано жодних доказів, як і не підтверджено того, що про порушення своїх прав позивач дізналася більше трьох років тому.
Вирішуючи питання щодо строків позовної давності, суд вважає, що днем, з якого починається перебіг строків позовної давності є 09 січня 2020 року, коли позивач дізналася про порушення своїх прав, отримавши Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав.
Отже, виходячи із викладеного, позивач звернулася із даним позовом у межах строку позовної давності.
За таких обставин, враховуючи вище вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, оскільки такі вимоги є обґрунтованими та доведеними.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням,  ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні.
Просить скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 вересня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення.
Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, керуючись наступним.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, сторони перебували в шлюбі с 19 листопада 1994 року, який розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 квітня 2013 року.
18 грудня 2014 року ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,0917 га, кадастровий номер 3221286801:01039:0031, що по АДРЕСА_1 ( а.с. 28-30 ).
На підставі заяви ОСОБА_1 , рішенням виконавчого комітету №88 Пухівської сільської ради Броварського району Київської області від 26 грудня 2014 року названій земельній ділянці присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_1   ( а.с. 31 ).
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 06 червня 2016 року, зокрема, визнано за ОСОБА_2 та  ОСОБА_1 , за кожним, право власності по Ѕ частці будівельних матеріалів, обладнання та конструктивних елементів, з яких складається об`єкт незавершеного будівництва, вартістю 264 771 грн, що знаходиться на земельній ділянці, площею 0,0917 га, кадастровий номер 3221286801:01039:0031, що по АДРЕСА_1        ( а.с. 4-8 ).
 Згідно Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, зареєстрованої 16 січня 2017 року в департаменті ДАБІ у Київській області, об`єкт: АДРЕСА_1 , будівництво житлового будинку, господарських будівель і господарських споруд, визнано вважати закінченим будівництвом і готовим до експлуатації  ( а.с. 53-54 ).
На підставі технічного паспорту від 27.12.2016 року, декларації про готовність до експлуатації об`єкта від 16.01.2017 року, довідки про поштову адресу, 18 січня 2017 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок, загальною площею 47,5 кв.м., житловою - 12,1 кв.м., який розташований на земельній ділянці, площею 0,917 га, з кадастровим номером 3221286801:01:039:0031, за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 77-78 ).
ОСОБА_2 , вважаючи порушеним своє право на майно, визначене рішенням Апеляційного суду Київської області від 06 червня 2016 року, 11 березня 2020 року звернулася із позовом до місцевого суду, посилаючись на положення ч.ч. 2, 4 ст. 71 СК України, ст.ст. 15, 317, 321, 387 ЦК України, як правові підстави для задоволення заявлених вимог ( а.с. 2-3 ).
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 вересня 2020 року позовні вимоги задоволені з посиланням на вказані в позові правові норми ( а.с. 82-86 ).
Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками місцевого суду з приводу заявлених позовних вимог  і вважає за необхідне, з цього приводу, зазначити наступне.
Як встановлено судом, що не оспорюється сторонами, рішенням Апеляційного суду Київської області від 06 червня 2016 року за позивачкою визнано право власності на Ѕ частку будівельних матеріалів, обладнання та конструктивних елементів, з яких складається об`єкт незавершеного будівництва, вартістю 264 771 грн, що знаходиться на земельній ділянці, площею 0,0917 га, кадастровий номер 3221286801:01039:0031, що по АДРЕСА_1 . 
Відтак, в разі його порушення, невизнання або оспорення,  ОСОБА_2   вправі звернутись до суду з метою захисту своїх прав та інтересів із вимогами відповідно до положень ст. 16, Глави 29 ЦК України. 
На переконання апеляційного суду, зазначений позивачкою спосіб їх захисту не ґрунтується на положеннях зазначених правових норм, як і на положеннях ч.ч. 2, 4 ст. 71 СК України, які не регламентують правовідносин, що склались між сторонами після розподілу спільного майна.
При цьому, правові норми, що врегульовують спори щодо права спільної власності ( Глава 26 ЦК України ) позивачкою не вказані.
Окрім іншого, вони не передбачають зазначений позивачкою спосіб захисту порушених прав та інтересів.
 Згідно постанови Великої Палати Верховного суду від 05 травня 2020 року,  за змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці, зокрема, у рішеннях від 13 травня 1980 року у справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішенні від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.
Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.
 Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження   № 14 - 144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (№ 12-304гс18).
Таким чином, враховуючи зміст права позивачки, характер його                    ( права ) порушення та спричинені цими діяннями наслідки, обраний позивачем спосіб захисту та положення ст. 13 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, на переконання апеляційного суду, не є ефективним.
При задоволенні позовних вимог, окрім іншого, не припиняється право власності позивачки на спірне майно, унаслідок чого порушуються права та інтереси ОСОБА_1 , який має такі ж права на нього у відповідній частині, які захищаються, у такій же мірі, відповідно до положень ст. 16, Глави 29 ЦК України.
За таких обставин, суд першої інстанції, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи,вважав встановленими обставини, що мають значення для справи, які судом не доведені, зробив висновки, які не відповідають матеріалам справи, і, без додержання норм матеріального та процесуального права, зокрема,  ст. 71 СК України, ст.ст. 15, 16,317, 321, 387  ЦК України, ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263 ЦПК України, помилково ухвалив рішення щодо задоволення позову, за вказаних  судом першої інстанції обставин.
При цьому, ОСОБА_2 не позбавлена можливості здійснити захист своїх прав та інтересів у передбачений законом спосіб.
Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про незаконність та необґрунтованість судового рішення, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування зазначених  норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, знайшли своє підтвердження, унаслідок чого рішення місцевого суду підлягає скасуванню із ухваленням нового про залишення без задоволення позову у відповідності до ст. 376 ЦПК України за встановлених обставин та названих  положень матеріального і процесуального права.
Також, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне стягнути із ОСОБА_2   на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір ( а.с. 97 ) в розмірі 1 985,79 ( 1 323,86 х 150 : 100 ) грн.
Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).
Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
 
                                             П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення вартості майна, скасувати і ухвалити по справі нове судове рішення про  залишення без задоволення заявлених вимог.
Стягнути із ОСОБА_2   на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір  в розмірі 1 985,79 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів.

 
 
Головуючий                                                                А.С. Сержанюк

Судді:                                                                          В.В. Гуль

Є.М. Суханова