П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
17 березня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 400/3067/20	
Головуючий в 1 інстанції: Устинов І. А.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Федусика А.Г.,
суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,
при секретарі – Пальоній І.М., 
за участю: позивача - ОСОБА_1 та представника відповідача – Поворознюк Інги Вікторівни, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування пункту наказу,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області (далі ГУНП) з вимогою про визнання протиправним та скасування пункту 1 наказу №805 від 02 липня 2020 року "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників поліції ГУНП області", яким до нього було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді суворої догани.
В обґрунтування позову зазначено, що відповідачем протиправно притягнуто його до дисциплінарної відповідальності у вигляді суворої догани, а оскаржуваний наказ винесений за відсутності належних на те правових підстав. З матеріалами та висновком службового розслідування відповідач його не ознайомив, чим порушив норми Дисциплінарного статуту Національної поліції України (далі – Дисциплінарний статут). На думку позивача, відповідач також порушив ст.21 Дисциплінарного статуту, якою передбачено строк притягнення до дисциплінарної відповідальності, який в даному випадку сплинув. Позивач вважає, що оскаржуваний наказ є незаконним, винесеним з порушенням його прав та законних інтересів, та без врахування та оцінки наданих ним медичних висновків, що підтверджують факт його перебування у тверезому стані. Отже, позивач вважає, що проведення службової перевірки характеризувалось упередженим ставленням до нього.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2020 року адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду ГУНП подало апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позовну повністю.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працює в органах внутрішніх справ України на посаді начальника сектору реагування патрульної поліції №1 Снігурівського відділу поліції ГУНП.
20 квітня 2020 року позивач перебував на добовому чергуванні в якості відповідального від керівництва по підрозділу поліції, знаходився в приміщенні Снігурівського відділу поліції.
Близько 01:15-01:30 год. 20 квітня 2020 року по прибуттю перевіряючих до Снігурівського ВП старший інспектор-черговий сектору реагування патрульної поліції ОСОБА_2 повідомив, що майор поліції ОСОБА_1 заступив на добове чергування у якості відповідального від керівництва підрозділу поліції, здав вогнепальну зброю та залишив адміністративну будівлю Снігурівського ВП. Однак, у подальшому, при перевірці приміщень адміністративної будівлі Снігурівського ВП, у кабінеті №328 було виявлено майора поліції ОСОБА_1 , який спав. При спілкуванні з майором поліції ОСОБА_1 , у перевіряючих виникла підозра, що останній перебуває у стані алкогольного сп`яніння, у зв`язку з чим позивачу було запропоновано пройти тест на вміст алкоголю у крові за допомогою газоаналізатора «Драгер» на місці або освідування у медичному закладі, на що останній у категоричній формі відмовився (проводився відеозапис події). Вказані події зафіксовані в оскаржуваному наказі (а.с.10).
У зв`язку з зазначеним, було складено акт від 21 квітня 2020 року про перебування майора поліції ОСОБА_1 на службі в стані алкогольного сп`яніння, від підпису якого він також відмовився.
Таким чином, відповідач вважав, що майор поліції ОСОБА_1 порушив вимоги пп.14 п.3 ст.1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, п.2 розділу II наказу МВС України від 09 листопада 2016 року №1179 «Про затвердження правил етичної поведінки поліцейських», зареєстрованого в Міністерстві юстиції 06 грудню 2016 за №1576/29706 щодо заборони поліцейському перебувати у стані алкогольного сп`яніння під час несення служби. Крім того, відповідач у оскаржуваному наказі зазначив про те, що майор поліції ОСОБА_2 , у порушення вимог пп. 2 п. 1 розділу VIII, п. 34 та пп. 6 п. 36 розділу VI «Інструкції з організації діяльності чергової служби органів (підрозділів) Національної поліції України», затвердженої наказом МВС України від 23 травня 2017 №440, не контролював місце знаходження у підрозділі поліції майора поліції ОСОБА_1  та не повідомив начальника Снігурівського ВП полковника поліції ОСОБА_3 про прибуття перевіряючих, а після закінчення перевірки - про результати перевірки чергову частину ГУНП.
21 квітня 2020 року наказом начальника ГУНП за №208о/с ОСОБА_1 було відсторонено від виконання службових обов`язків на час проведення службового розслідування з приводу можливого порушення останнім службової дисципліни, а наказом №369 від 21 квітня 2020 року "Про призначення службового розслідування та утворення дисциплінарної комісії" було розпочато службове розслідування.
02 липня 2020 року наказом начальника ГУНП №805 за вчинення вказаного дисциплінарного проступку до позивача було застосоване дисциплінарне стягнення у вигляді суворої догани.
Винесення вказаного наказу і стало підставою для звернення з даним позовом до суду.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що в порушення положень Дисциплінарного статуту, позивачу було відмовлено у наданні можливості ознайомитися з матеріалами службового розслідування та висновком службового розслідування. Також суд зазначив, що жоден з опитаних службових осіб під час службового розслідування не підтвердив, що він особисто бачив ОСОБА_1 у той день в стані алкогольного сп`яніння. З наданих пояснень вбачається те, що службовим особам стало відомо про те, що ОСОБА_1 знаходився в стані алкогольного сп`яніння зі слів перевіряючих. Крім того, суд зазначив, що під час службової перевірки відповідачем не було надано будь-якої оцінки медичній виписці лікаря нарколога №44 (а.с.13) та результатам тесту на вміст алкоголю проведеному за допомогою аналізатора Drager в Миколаївському обласному центрі психічного здоров`я від 20 квітня 2020 року (а.с.14), які позивач надав під час проведення службового розслідування.
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України з огляду на таке.
Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України "Про Національну поліцію" (далі Закон) Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Згідно з п.1 ч.1 ст.18 Закону поліцейський, поміж іншого, зобов`язаний: неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського.
Положеннями п.14 ч.3 ст.1 Закону передбачено, що під час несення служби поліцейському заборонено перебувати у стані алкогольного, наркотичного та/або іншого сп`яніння.
Тотожні вимоги передбачено і Правилами етичної поведінки поліцейських, які затверджені наказом МВС від 09 листопада 2016 року №1179, частиною 2 розділу II (Основні вимоги до поведінки поліцейського) якого визначено, що під час виконання службових обов`язків поліцейському заборонено перебувати на службі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння, уживати тютюнові вироби під час безпосереднього виконання службових обов`язків і в невстановленому місці.
Відповідно до ч.1, 2 ст.19 Закону у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.
Законом України "Про Дисциплінарний статут Національної поліції України" (далі-Дисциплінарний статут Національної поліції України) затверджено Дисциплінарний статут Національної поліції України, відповідно до статті 11 якого за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.
Відповідно до ч.1 - 3 ст.1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.
Згідно з ст.12 Дисциплінарного статуту Національної поліції, дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.
За змістом ч.1-3 ст.13 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, дисциплінарне стягнення є засобом підтримання службової дисципліни, що застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив, для безумовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків.
Дисциплінарне стягнення має індивідуальний характер та не застосовується до поліцейського, вина якого у вчиненні дисциплінарного проступку не встановлена у визначеному порядку або який діяв у стані крайньої необхідності чи необхідної оборони.
Так, приймаючи спірний наказ в частині притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, ГУНП вважало, що майор поліції ОСОБА_1 порушив вимоги пп.14 п.3 ст.1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, п.2 розділу II наказу МВС України від 09 листопада 2016 року №1179 «Про затвердження правил етичної поведінки поліцейських», зареєстрованого в Міністерстві юстиції 06 грудню 2016 за № 1576/29706 щодо заборони поліцейському перебувати у стані алкогольного сп`яніння під час несення служби, тобто за думкою відповідача ОСОБА_1 20 квітня 2020 року перебував на робочому місці в стані алкогольного сп`яніння.
З наведенного вбачається, що саме наявність/відсутність факту перебування ОСОБА_1 20 квітня 2020 року на робочому місці в стані алкогольного сп`яніння і є предметом даних спірних правовідносин та підлягає доведенню сторонами в процесуальному порядку.
Відповідно до ч.1 та 2 ст.77 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78  цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Так, в обґрунтування власної правової позиції ГУНП посилалось на висновок службового розслідування, з якого нібито вбачається факт перебування ОСОБА_1 20 квітня 2020 року на робочому місці в стані алкогольного сп`яніння, а також на відеозапис, який, за посиланнями ГУНП, підтверджує зазначений стан позивача.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що висновок службового розслідування не є самостійним доказом, оскільки за своєю сутністю є узагальненням зібраної під час проведеного службового розслідування інформації перевіряючими, при цьому з матеріалів справи вбачається, що опитані службові особи під час службового розслідування не підтвердили, що вони особисто бачили ОСОБА_1 у той день в стані алкогольного сп`яніння. З наданих поясненнях вбачається те, що службовим особам стало відомо про те, що ОСОБА_1 знаходився в стані алкогольного сп`яніння.
Крім того, колегія суддів зазначає, що матеріали справи містять відеозапис (надійшов до суду апеляційної інстанції 15 березня 2021 року), зроблений 20 квітня 2020 року під час перевірки, з якого вбачається відсутність явних ознак перебування позивача в стані алкогольного сп`яніння (хитка хода, нечіткість мови, тощо), натомість з відео вбачається, що позивач пояснив перевіряючим, які дії вчинялись ним під час виконання службових обов`язків того дня, без затримок надав перевіряючим посвідчення та показав службовий жетон.
Водночас, матеріали справи містять медичну виписку лікаря нарколога №44 від 20 квітня 2020 року (складена о 03:10 год.) та результати тесту на вміст алкоголю, проведеному за допомогою аналізатора Drager в Миколаївському обласному центрі психічного здоров`я від 20 квітня 2020 року (складений о 04:34 год.), якими наявність алкоголю в крові в ОСОБА_1 не виявлено, що спростовує доводи ГУНП щодо перебування позивача в стані алкогольного сп`яніння на робочому місці.
Окремо, стосовно факту відмови позивача під час проведення перевірки від проходження тесту на перебування в стані алкогольного сп`яніння та направлення до медичного закладу з метою визначення вказаного стану, колегія суддів зазначає, що вказана відмова сама по собі може бути підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності за іншим складом дисциплінарного проступку (за наявності правових підстав), водночас, як така прямо не свідчить про перебування особи в стані алкогольного сп`яніння та не може бути кваліфікована ГУНП таким чином.
Посилання ГУНП на Інструкцію про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затверджену наказом МВС України та МОЗ України від 09 листопада 2015 року №1452/735, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки п.1 вказаної інструкції передбачено, що вона визначає процедуру проведення огляду водіїв транспортних засобів на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (далі – стан сп`яніння), та оформлення результатів такого огляду, тобто вказана інструкція, на думку колегії суддів, не розповсюджується на дані спірні правовідносини щодо встановлення наявності/відсутності факту перебування ОСОБА_1 , як працівника поліції, 20 квітня 2020 року на робочому місці (а не підчас керування ним транспортним засобом) в стані алкогольного сп`яніння.
Будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості спірного наказу про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності саме за перебування на службі у стані алкогольного сп`яніння, в ході розгляду справи відповідачем надано не було.  
Отже, враховуючи все вищезазначене у сукупності, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про визнання протиправним та скасування пункту наказу.
Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку щодо спірних правовідносин.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 319, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Миколаївській області – залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2020 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 23 березня 2021 року.

Головуючий суддя 	 	Федусик А.Г.	
Судді	    	Бойко А.В.    Шевчук О.А.