ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

04 березня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 340/4535/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Головко О.В. (доповідач),
                               суддів:  Ясенової Т.І., Суховарова А.В.,     
  
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 
на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2020 року (суддя Казанчук Г.П.) в адміністративній справі 
за позовом  ОСОБА_1   
до Військової частини НОМЕР_1 
про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, –

в с т а н о в и в :
                              
                                 ОСОБА_1 у жовтні 2020 року звернувся до суду з позовом, в якому просив: визнати бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунки при звільненні протиправною; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 провести розрахунок та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати належної останньому при звільненні грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, а саме, провести розрахунок та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки, а саме, за період з 15.03.2019 по 27.08.2020 включно.
                              Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 10000,00 гривень. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
                              Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити адміністративний позов в повному обсязі. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення. Зокрема, апелянт зазначає, що останньому підлягає відшкодуванню середній заробіток у розмірі 277165,03 грн. Натомість суд необґрунтовано зменшив розмір належних до виплати позивачу сум.
                              Військова частина НОМЕР_1 також не погодилася з рішенням суду першої інстанції та подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що позивачем було обрано невірний спосіб захисту порушеного права. Належним способом захисту є зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_2 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, що вже було виконано Військовою частиною. Крім цього Військова частина також зазначає, що норми Кодексу законів про працю України не поширюються на військовослужбовців, а тому не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. 
                              Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 (раніше – Військова частина НОМЕР_2 ).
Згідно з витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 59 від 15.03.2019 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10.07.2020 в адміністративній справі № 340/1465/20 адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, за період з 2017 по 2018 рік включно. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, за період з 2017 по 2018 рік включно.
На виконання рішення суду Військовою частиною НОМЕР_1 27.08.2020 переведено на рахунок ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 13661,91 грн., що підтверджується випискою по надходженням на картковий рахунок ОСОБА_1 .
ОСОБА_1 вважає, що дії Військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасної виплати останньому грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку під час звільнення є незаконними та такими, що суперечать вимогам трудового законодавства України, а відтак останній має право звернутися до суду з вимогами, пов`язаними із нарахуванням та стягненням заборгованості по виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.   
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та висновкам суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. 
Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
За змістом частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Вказані висновки узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 620/1982/19.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Зазначеної позиції дійшов Верховний Суд у постанові від 15 жовтня 2020 року під час розгляду адміністративної справи № 520/80/20.
Вказане спростовує пояснення Військової частини НОМЕР_1 щодо обрання позивачем невірного способу захисту порушеного права, оскільки стягнення середнього заробітку за затримку при звільненні не є тотожним виплаті належних працівнику сум при звільненні.
Також судом апеляційної інстанції не беруться до уваги доводи Військової частини НОМЕР_1 щодо помилковості застосування до спірних правовідносин норм трудового законодавства, оскільки за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства, тому при вирішенні цього питання слід застосовувати загальні норми законодавства України.
Щодо незгоди ОСОБА_1 з розміром середнього заробітку, суд апеляційної інстанції зазначає, що судом першої інстанції обраховано розмір суми стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням справедливого і розумного балансу між інтересами позивача і відповідача, оскільки стягнення компенсації у розмірі 277165,03 грн. за несвоєчасну виплату заборгованості у розмірі 13661,91 грн. є очевидно неспівмірним розміру простроченої заборгованості та майнових втрат позивача.
Також при ухваленні рішення судом першої інстанції враховано ту обставину, що час затримки розрахунку при звільненні склав більше одного року, протягом якого ОСОБА_1 не звертався до суду з відповідним позовом, що, в разі застосування загального порядку обчислення компенсації, призвело до значного перевищення розміру компенсації над сумою заборгованих виплат.
ОСОБА_1 вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими і зазначає, що неодноразово звертався до Військової частини з заявами щодо виплати належної грошової компенсації за невикористані дні додаткових відпусток, проте не отримував відповіді.
Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що в матеріалах адміністративної справи відсутні докази на підтвердження вказаних обставин. Докази у спростування вказаного висновку суду першої інстанції не надані апелянтом й до суду апеляційної інстанції.
Враховуючи сукупність викладених обставин, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права,  підстави для його скасування відсутні, доводи апеляційних скарг правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст. 243, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України суд, –

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2020 року в адміністративній справі № 340/4535/20 залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з 04 березня 2021 року та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
Повна постанова складена 04 березня 2021 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      О.В. Головко 

                               суддя                                                                      Т.І. Ясенова 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров