КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа  № 757/62602/19-ц
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/1807/2021                                                                                                                                                               
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
19 січня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:                         
                            судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                            суддів                                  Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
                            при секретарі                      Коліснику В.С
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві  цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 4 вересня 2020 року (суддя Бусик О.Л.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Деснянського управління поліції Головного управління поліції Національної поліції в м. Києві, Київської місцевої прокуратури № 3, прокуратури м. Києва, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної незаконними діями і бездіяльністю службових осіб,
            
встановив:
 
у листопаді 2019р. позивач звернулася до суду з позовом про стягнення з Деснянського управління поліції Головного управління поліції Національної поліції в м. Києві моральної шкоди у розмірі 360 000грн, з Київської місцевої прокуратури № 3 - 120 000грн, з Прокуратури м. Києва - 230 000грн.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що 2 серпня 2017р. вона звернулася до слідчого Деснянського управління поліції Головного управління національної поліції в м. Києві з клопотанням про проведення слідчих дій у кримінальному провадженні № 12014100030002035 від 28 лютого 2014р., проте зазначене клопотання слідчим розглянуто не було, у зв`язку з чим вона звернулася до суду зі скаргою.
Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва від 17 серпня 2017 року її скаргу задоволено, зобов`язано слідчого Деснянського управління поліції Реверу М.С. розглянути клопотання ОСОБА_1 від 1 серпня 2017р., подане до Деснянського управління поліції 2 серпня 2017р. відповідно до вимог КПК.
Позивач зазначала, що 26 жовтня 2017р. звернулася до слідчого Деснянського управління поліції з клопотанням у кримінальному провадженні № 12014100030002035 від 28 лютого 2014р. та просила оголосити підозру ОСОБА_2 , однак і дане клопотання не було розглянуто, у зв`язку з чим вона звернулася до суду зі скаргою.
Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва від 10 листопада 2017 року у справі № 754/14635/17 її скаргу задоволено, зобов`язано слідчого Деснянського управління поліції Реверу М.С. розглянути клопотання ОСОБА_1 від 26 жовтня 2017 року в рамках досудового розслідування кримінального провадження № 12014100030002035.
31 жовтня 2017р. вона звернулася до слідчого Деснянського управління поліції в м. Києві Ревери М.С. та прокурора, що здійснює процесуальне керівництво, з клопотанням про проведення слідчих дій у кримінальному провадженні № 12014100030002035 від 28 лютого 2014р., яке також розглянуто не було, у зв`язку з чим вона звернулася до суду.      
Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва від 23 листопада 

2017 року у справі № 754/14638/17 її скаргу задоволено, зобов`язано слідчого Деснянського управління поліції Реверу М.С. розглянути клопотання ОСОБА_1 від 31 жовтня 2017р. в рамках досудового розслідування кримінального провадження № 12014100030002035.
Позивач стверджувала, що у зв`язку з тим, що слідчим Деснянського УП ГУНП в м. Києві та прокурором, що здійснює процесуальне керівництво, навмисно затягувались строки досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12014100030002035 від 28 лютого 2014р. вона звернулася до керівника Київської місцевої прокуратури № 3 Антипова К.Є. зі скаргою в порядку ст. 308 КПК України, яка останнім розглянута не була.
18 грудня 2017 року ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва у справі № 754/16635/17 встановлено бездіяльність керівника Київської місцевої прокуратури № 3 Антипова К.Є., яка полягає у не розгляді скарги у встановлений КПК України строк та зобов`язано вчинити дії щодо розгляду скарги від 4 грудня 2017р., про що повідомити її у спосіб, передбачений КПК України.
У зв`язку з тим, що досудове розслідування кримінальної справи не велося вона звернулася до керівника Київської місцевої прокуратури № 3 Антипова К.Є. зі скаргою на недотримання розумних строків досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12014100030002035 від 28 лютого 2014р., але прокурор її не розглянув, тому вона звернулася зі скаргою на бездіяльність керівника Київської місцевої прокуратури № 3 Антипова К.Є. до слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва.
Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва від 18 грудня 2017 року у справі № 754/16330/17 встановлено бездіяльність керівника Київської місцевої прокуратури № 3 Антипова К.Є., яка полягає у не розгляді скарги у встановлений КПК України строк та зобов`язано вчинити дії щодо розгляду скарги позивача від 27 листопада 2017р., про що повідомити її у спосіб, передбачений КПК України.
Крім того, 28 березня 2017р. вона звернулася до прокуратури міста Києва із заявою про злочин у порядку, передбаченому ст. 214 КПК України, однак прокурор не вніс відомості до ЄРДР, тому вона звернулась зі скаргою до суду та ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 10 квітня 2017 року зобов`язано посадових осіб прокуратури м. Києва внести до ЄРДР відомості про злочин за її заявою.
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 21 березня 2018 року у справі № 757/40927/17-к скасовано постанову слідчого групи слідчих другого слідчого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури міста Києва Корінь Б.І. від 30 червня 2017р. про закриття кримінального провадження № 4201710000000512 від 26 квітня 2017р. на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діях співробітників Деснянського УП ГУНП в м. Києві та Київської місцевої прокуратури № 3 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України, та направлено кримінальну справу для подальшого проведення досудового розслідування.
Позивач стверджувала, що 5 травня 2018р. звернулася до прокуратури м. Києва з клопотанням про проведення слідчих дій у кримінальному провадженні № 4201710000000512 від 26 квітня 2017р., яке було залишено без належного реагування, у зв`язку з чим вона звернулась до суду та ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 11 червня 2018 року зобов`язано слідчого прокуратури м. Києва, що здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні, розглянути її клопотання від 5 травня 2018р. в порядку ст. 220 КПК України.
Позивач зазначала, що неправомірними діями та бездіяльністю відповідачів їй завдано моральної шкоди, яка полягає у глибоких, тривалих моральних та психологічних стражданнях, з вини відповідачів вона змушена витрачати час та звертатися в різні інстанції за захистом своїх прав, що призвело до погіршення відносин з оточуючими та родичами, необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя та відновлення здоров`я, вона відчуває страх, відчай та безпорадність перед таким свавіллям державних органів.
2 липня 2020 року ОСОБА_1 подала до суду клопотання про зміну предмету 

позову та, посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, просила стягнути з відповідачів по 54 000грн за кожне судове рішення, яким визнано неправомірними дію чи бездіяльність відповідачів, у зв`язку з чим просила стягнути з Деснянського управління поліції Головного управління поліції Національної поліції в м. Києві шляхом списання з відповідного казначейського рахунку на її користь 270 000грн моральної шкоди та 7 768грн 07коп. матеріальної шкоди; стягнути з Київської місцевої прокуратури № 3 шляхом списання з відповідного казначейського рахунку на її користь 108 000грн моральної шкоди; стягнути з Прокуратури м. Києва шляхом списання з відповідного казначейського рахунку на її користь 162 000грн моральної шкоди та постановити окрему ухвалу щодо дій відповідачів, що містять ознаки кримінального правопорушення або зазначити про це в резолютивній частині судового рішення.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 4 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову та постановити окрему ухвалу щодо дій відповідачів, що містять ознаки кримінального правопорушення або зазначити про це в резолютивній частині судового рішення.
Позивач посилається на помилковість висновків суду щодо не доведення завдання їй моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та поведінкою відповідачів, оскільки судом встановлена бездіяльність відповідачів, невиконання ними ухвал суду, а у позовній заяві вона посилалася на суттєві зміни в житті та страждання, яких зазнала внаслідок протиправних дій відповідачів, необхідність вживати додаткових зусиль для організації відновлення своїх прав, погіршення стану здоров`я, що в свою чергу завдало моральної шкоди.
Також, позивач зазначає, що судом не врахована практика Європейського суду з прав людини, якою визнана презумпція моральної шкоди.
Крім того, позивач звертає увагу, що судом не вирішено питання відшкодування матеріальної шкоди та не винесено окрему ухвалу щодо відмови у задоволенні клопотання про виклик свідків. 
У відзиві на апеляційну скаргу Київська місцева прокуратура № 3 зазначила, що вважає рішення Печерського районного суду міста Києва законним та обґрунтованим, оскільки на всі звернення ОСОБА_1 прокуратурою були надані своєчасні та ґрунтовні  відповіді, слідчому СВ Деснянського районного управління поліції РУ ГУ Національної поліції України в м. Києві надані вказівки щодо проведення ряду дій по кримінальному провадженню № 12014100030002035. Також відповідач вважає, що позивачем не надано належних доказів у підтвердження заподіяння їй моральної шкоди діями відповідача.
Інші учасники справи правом надання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
Деснянське управління поліції Головного управління поліції Національної поліції в м. Києві та Державна казначейська служба України, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги на офіційні електронні адреси (с.с.69-70, 72-73, 78-79т.3), двічі своїх представників у судове засідання не направили, причини неявки представників суду не повідомили, тому відповідно до ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність зазначених відповідачів.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та її представника - адвоката Лоя О.М., які підтримали апеляційну скаргу, пояснення представників  Київської місцевої прокуратури № 3 та Київської міської прокуратури, які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що у провадженні Деснянського управління поліції Головного управління поліції Національної поліції в м. Києві з 28 лютого 2014 року перебуває кримінальне провадження № 12014100030002035 за ознаками правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України, щодо невиконання ОСОБА_2 рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 
                                                                               
листопада 2012 року.
ОСОБА_1 визнано потерпілою у вказаному кримінальному провадженні.
ОСОБА_1 неодноразово зверталася до суду зі скаргами у порядку ст. 303 КПК України щодо не розгляду слідчим Деснянського управління поліції ГУ НП в м. Києві її клопотань у вищезазначеному кримінальному провадженні, та щодо не здійснення прокуратурою належного контролю, за результатами яких постановлені наступні ухвали:
- ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва від 17 серпня 2017 року зобов`язано слідчого СВ Деснянського УП ГУНП в м. Києві Реверу М.С. розглянути клопотання ОСОБА_1 від 1 серпня 2017 року у відповідності до вимог КПК України;
- ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва від 10 листопада 2017 року зобов`язано слідчого Деснянського УПГУНП в м. Києві Реверу М.С. розглянути клопотання ОСОБА_1 від 26 жовтня 2017 року в рамках досудового розслідування кримінального провадження № 12014100030002035;
- ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва від 7 листопада 2017 року зобов`язано слідчого Деснянського УПГУНП в м. Києві Реверу М.С. розглянути клопотання ОСОБА_1 від 31 жовтня 2017 року в рамках досудового розслідування кримінального провадження № 12014100030002035;
- ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва від 10 листопада 2017 року скасована постанова слідчого Деснянського УП ГУ НП в м. Києві Ревери М.С. від 9 серпня 2017 року про часткове задоволення клопотання у кримінальному провадженні № 12014100030002035;
- ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва від 23 листопада 2017 року зобов`язано слідчого Деснянського управління поліції ГУ НП в м. Києві, якому доручено проведення досудового розслідування кримінального провадження № 12014100030002035, розглянути клопотання ОСОБА_1 від 31 жовтня 2017 року відповідно до вимог ст. 220 КПК України;
- ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва від 18 грудня 2017 року зобов`язано прокурора Київської місцевої прокуратури № 3 вчинити дії щодо розгляду скарги ОСОБА_1 від 27 листопада 2017 року про недотримання розумних строків під час досудового розслідування по кримінальному провадженню № 12014100030002035.
28 березня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до прокуратури м. Києва із заявою про вчинення працівниками прокуратури та поліції Деснянського району м. Києва кримінального правопорушення у вигляді неналежного виконання своїх службових обов`язків під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12014100030002035. Однак, відомості до ЄРДР прокуратурою міста Києва внесені не були.
 Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10 квітня 2017 року зобов`язано посадових осіб прокуратури м. Києва внести до ЄРДР відомості про злочин відповідно до заяви ОСОБА_1 . Ухвала суду була виконана 26 квітня 2017 року, кримінальному провадженню присвоєно номер 42017100000000512.
Постановою слідчого прокуратури м. Києва від 30 червня 2017 року кримінальне провадження було закрито.
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 21 березня 2018 року зазначена постанова скасована, продовжено проведення досудового розслідування по матеріалам кримінального провадження № 42017100000000512 від 26 квітня 2017 року.
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 11 червня 2018 року зобов`язано слідчого прокуратури м. Києва, що здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42017100000000512, розглянути клопотання ОСОБА_1 від 5 травня 2018 року в порядку, встановленому ст. 220 КПК України.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів завдання їй моральної шкоди, наявності причинного зв`язку між завданою шкодою та неправомірними діями відповідачів, а також вини відповідачів у її заподіянні.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосувати Конвенцію про захист прав і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в 

інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Відповідно до статті 1174 цього ж Кодексу шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Застосовуючи стаття 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Наведені норми встановлюють імперативне правило, за змістом якого відповідальність за протиправну бездіяльність органів державної влади, їх посадових та (або) службових осіб несе держава Україна.
Невиконання обов`язків органів державної влади, їх службових та (або) посадових осіб, зокрема, і шляхом бездіяльності, є підставою для настання відповідальності, одним із видів якої є покладення на державу цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану переліченими суб`єктами.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії (бездіяльність) цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
У даній справі підлягали встановленню обставини дотримання органами досудового розслідування вимог чинного кримінально-процесуального законодавства щодо порядку та строків досудового розслідування і результатів його закінчення.
За змістом статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З наданих позивачем доказів вбачається, що з моменту внесення 28 лютого 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальне провадження № 12014100030002035, досудове розслідування не закінчено, судовими рішеннями, які набрали законної сили, неодноразово бездіяльність слідчих у вказаному кримінальному провадженні визнавалася неправомірною, також неправомірною визнавалася бездіяльність прокуратури, як контролюючого органу у даному кримінальному провадженні, чим підтверджується факт допущення відповідачами незаконної бездіяльності щодо позивача при здійсненні своїх повноважень.
Крім того, судовими рішеннями скасована постанова слідчого прокуратури м. Києва про закриття кримінального провадження № 42017100000000512 від 26 квітня 2017 року та визнана неправомірною бездіяльність слідчого прокуратури у рамках вказаного кримінального провадження.
Ні під час розгляду справи судом першої інстанції, ні у апеляційному суді 

Деснянським управлінням поліції Головного управління поліції Національної поліції в м. Києві не надані будь-які пояснення з приводу не закінчення досудового розслідування кримінального провадження № 12014100030002035 від 28 лютого 2014 року. 
Також не надані обґрунтовані пояснення з приводу неправомірної бездіяльності слідчого прокуратури у кримінальному провадженні № 42017100000000512 від 26 квітня 2017 року.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивачем була доведена, а відповідачами не спростована, неправомірна бездіяльність відповідачів, що є підставою для стягнення моральної шкоди відповідно до положень ст. 1174 ЦК України.
Вказаний висновок узгоджується з висновками Верховного Суду у справах № 641/2326/17 від 29 травня 2019 року та № 554/49/18 від 25 березня 2020 року.
Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначала, що у результаті тривалої бездіяльності слідчих та прокуратури вона втратила віру і справедливість влади та її соціальну безпеку та захищеність.
Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.
 ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. 
Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції(див. mutatis mutandis § 59 рішення ЄСПЛ у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine) від 30 березня 2004 року, заява № 66561/01).
 Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або 

надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення).
Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). 
Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.
Під час судового розгляду встановлені факти, що свідчать про надзвичайну тривалість досудового розслідування у справі, яка не є надто складною. Розслідування триває майже 6 років і за такий строк орган досудового розслідування мав би або закрити провадження, або звернутися до суду з обвинувальним актом,  або з клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності.
            Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.
Якщо досудове розслідування не досягло своєї мети з причини бездіяльності органів досудового розслідування, то за таку бездіяльність має нести відповідальність держава, оскільки така бездіяльність зумовила незахищеність прав потерпілого, який потребував такого захисту, а відтак, у свою чергу, порушили його права.
Саме у цьому і вбачається причинно-наслідковий зв`язок між протиправною бездіяльністю та спричиненою шкодою, необхідний для притягнення до відповідальності, а відтак і з визначенням розміру такої шкоди.
Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Обґрунтовуючи завдання їй моральної шкоди, позивач посилалася на те, що у зв`язку із неправомірною бездіяльністю органу досудового розслідування вона тривалий час не може отримати справедливого захисту своїх порушених прав, вимушена постійно звертатися до суду, щоб зобов`язати слідчих та прокурора виконувати своїх посадові обов`язки, внаслідок чого змінився звичайний уклад її життя, вона втратила почуття соціальної захищеності.
Вказані обставини були доведені позивачем наданими суду першої інстанції доказами, а тому суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що позивачем не було надано доказів заподіяння їй моральної шкоди бездіяльністю слідчих та працівників прокуратури.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості, вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача.
Також, на думку колегії суддів, підлягає врахуванню та обставина, що позивач раніше вже двічі зверталася до суду з позовами про відшкодування завданої їй моральної шкоди неправомірними діями слідчих Головного управління Національної поліції в м. Києві та 

працівниками прокуратури м. Києва, однак вказані обставини не стали підставою для зміни процесуальної поведінки відповідачів, не дивлячись на задоволення позовних вимог (справи № 761/28634/17, № 761/43487/17).
Позивач оцінила завдану їй моральну шкоду у загальному розмірі 540 000грн.
Однак, враховуючи глибину фізичних та душевних страждань позивача, характер та тривалість немайнових втрат, часу та зусиль, необхідних для відновлення порушених прав, з врахуванням вимог розумності і справедливості, подачі третього позову про відшкодування моральної шкоди за дії, які тривають, колегія суддів вважає, що стягненню на користь позивача підлягає моральна шкода у розмірі 5 000грн, що буде справедливою сатисфакцією за завдану позивачу моральну шкоду.
У порушення вимог ст. 265 ЦПК України суд першої інстанції не навів у мотивувальній частині рішення доводів, з яких відмовив у задоволенні позовних вимог про відшкодування заданої позивачу матеріальної шкоди у розмірі 7 768грн 07коп.
            Частинами 1 та 2 статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Обґрунтовуючи завдання їй матеріальної шкоди Деснянським управлінням поліції Головного управління поліції Національної поліції в м. Києві, позивач посилалася на те, що у результаті протиправних тривалих дій відповідача, вона витратила багато коштів на придбання паперу, написання і надіслання скарг, ксерокопій документів (понад 3 000 аркушів), проїзд, придбання ліків та оплату правової допомоги.
У підтвердження зазначених позовних вимог позивачем надані квитанції (с.с.228-245а т.2)
Разом з цим, позивачем не надано доказів, що підставою для звернення за медичною допомогою стала неправомірна бездіяльність відповідача.
Понесені позивачем витрати на придбання паперу, направлення скарг, виготовлення копій та оплата правової допомоги не є шкодою, у розумінні ст. 22 ЦК України.
Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу та пов`язані з вчиненням процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду, є видами судових витрат.
Однак, позивачем такі вимоги у суді першої інстанції не заявлялися.
За таких підстав, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення з Деснянського управління поліції Головного управління поліції Національної поліції в м. Києві  матеріальної шкоди, задоволенню не підлягають.
Колегія суддів вважає, що вимоги апеляційної скарги про постановлення окремої ухвали щодо дій відповідачів, що містять ознаки кримінального правопорушення, або зазначення про це у резолютивній частині судового рішення, задоволенню не підлягають, так як правових підстав для постановлення таких процесуальних документів не встановлено.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим сторонами доказам, суд неправильно застосував норми матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:
 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 4 вересня 2020 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , яка проживає у АДРЕСА_1 ,  у рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000грн.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 29 січня 2021 року.

Суддя-доповідач                                                                 І.М. Рейнарт

Судді                                                                                    Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк