Єдиний унікальний номер 233/2152/19 
Номер провадження 22-ц/804/238/21        

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

13 січня 2021 року
          
м. Бахмут 

справа  № 233/2152/19
провадження  № 22-ц/804/238/21

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого              Хейло Я.В.
суддів   Мірути О.А., Тимченко О.О.

за участю секретаря Цимбал Д.А.

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом)  
Приватне акціонерне товариство «АПК-ІНВЕСТ»

відповідач (позивач за зустрічним позовом)  
ОСОБА_1 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 30 вересня 2019 року по цивільній справі 
за позовом Приватного акціонерного товариства «АПК-ІНВЕСТ» до ОСОБА_1 про переукладення договору оренди земельної ділянки та 
за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «АПК-ІНВЕСТ» про розірвання договору оренди земельної частки (паю), (суддя Мартиненко В.С.), ухваленого в приміщенні суду в м. Костянтинівка Донецької області, -

ВСТАНОВИВ:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

У квітні 2019 року Приватне акціонерне товариство «АПК-ІНВЕСТ» (далі - ПРАТ «АПК-ІНВЕСТ») звернулося до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_1 про визнання переукладеним договору оренди земельної частки (паю), що укладався 22 березня 2012 року між сторонами по справі, на договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 1422483900:47:000:0030, площею 4,3375 га, на тих самих умовах, що і раніше укладений договір оренди земельної частки (паю), починаючи з дати державної реєстрації права власності відповідача на вказану земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, тобто з 12 квітня 2018 року, у редакції, що додана до позовної заяви. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що 22 березня 2012 року між ПРАТ «АПК- ІН-ВЕСТ» та ОСОБА_1 було укладено договір оренди земельної частки (паю), зареєстрований 29 березня 2012 року у книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) Миколайпільської селищної ради  за № 981, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала в оренду позивачу земельну частку (пай) (рілля) розміром 4,86 умовних кадастрових гектарів, належну їй на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії РН № 122082, виданого 30 жовтня 2010 року Костянтинівською районною державною адміністрацією. Позивач виконує свої зобов`язання за договором оренди належним чином, зокрема, сплачує на користь відповідача орендну плату. На підставі вказаного сертифікату ОСОБА_1 було виділено в натурі земельну ділянку площею 4,3375 га з кадастровим номером 1422483900:47:000:0030, право власності на яку було зареєстроване 12 квітня 2018 року. Про вказані обставини ОСОБА_1 позивача не повідомила та ухилилась від переукладення договору оренди земельної ділянки, в зв`язку з чим вказаний договір має бути визнаний переукладеним судом на тих же умовах, що і договір оренди земельної частки (паю). 

Зустрічний позов відповідача ОСОБА_1 мотивований тим, що після виділення земельної частки (паю) в натурі сертифікат про право на земельну частку (пай) є недійсним, та у разі відсутності домовленості сторін про його переукладання, договірні відносини щодо оренди земельної частки (паю) припиняються шляхом визнання судом вказаного договору розірваним. 
Уточнивши позовні вимоги, просила розірвати договір оренди земельної частки (паю), укладений між сторонами 22 березня 2012 року. 

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ 

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 30 вересня 2019 року позов ПРАТ «АПК-ІНВЕСТ» до ОСОБА_1 про переукладення договору оренди земельної ділянки задоволено частково.
Визнано право оренди земельної ділянки з кадастровим номером 1422483900:47:000:0030, площею 4,3375 га, за орендарем ПРАТ «АПК-ІНВЕСТ» на підставі договору оренди земельної частки (паю) від 22 березня 2012 року, укладеного між ПРАТ «АПК-ІНВЕСТ» та ОСОБА_1 , зареєстрованого 29 березня 2012 року у книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) Миколайпільської селищної ради за № 981. 
В частині позовних вимог щодо визнання договору оренди землі переукладеним  відмовлено.
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПРАТ «АПК-ІНВЕСТ» про розірвання договору оренди земельної частки (паю) відмовлено.

Рішенням Донецького апеляційного суду від 18 грудня 2019 року апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 30 вересня 2017 року в частині визнання права оренди земельної ділянки з кадастровим номером 1422483900:47:000:0030, площею 4,3375 га, за орендарем ПРАТ «АПК-ІНВЕСТ» на підставі договору оренди земельної частки (паю) від 22 березня 2012 року, укладеного між ПРАТ «АПК-ІНВЕСТ» та ОСОБА_1 , зареєстрованого 29 березня 2012 року у книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) Миколайпільської селищної ради за № 981, скасовано.  
Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 30 вересня 2017 року в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання договору оренди земельної частки (паю)  від 22 березня 2012 року скасовано та ухвалено в цій частині нове.
Зустрічні  позовні вимоги ОСОБА_1 до ПрАТ «АПК-ІНВЕТ» про розірвання договору оренди земельної частки (паю) задоволено.
Розірвано договір від 22 березня 2012 року, укладений між ОСОБА_1 та ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» про оренду земельної частки (паю) розміром 4,86 умовних кадастрових гектарів, зареєстрований 29 березня 2012 року у книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) Миколайпільської селищної ради за № 981. (том 2, а.с. 9-15)

Постановою Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року касаційну скаргу ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» задоволено частково.
Постанову Донецького апеляційного суду від 18 грудня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. (том 2, а.с. 122-129)

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Просив оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» та в частині незадоволених зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 скасувати, та ухвалити і цій частині нове, яким в задоволенні позову ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» відмовити в повному обсязі, а зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити. 

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ружицький В.В., мотивована тим, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права. 

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про розірвання договору оренди, суд послався на те, що діючим законодавством не передбачено такої підстави для припинення договору оренди земельної ділянки (паю) як виділення земельної ділянки в натурі, а зміна предмету оренди та статусу сторони є підставою для переукладення договору. 
Судом не враховано те, що з часу отримання ОСОБА_1 права приватної власності на землю, вона набула статусу власника земельної ділянки, тобто змінився предмет оренди та статус сторін договору оренди, тому договір оренди земельної частки (паю) слід вважати припиненим. Вказана правова позиція узгоджується з нормами матеріального права та викладена у висновках зроблених Верховним Судом. Крім того, аналогічні висновки були зроблені Верховним Судом України у своїх рішеннях, згідно яких після виділення земельної ділянки в натурі, договір оренди земельної частки (паю) припиняється. 
Щодо первісних позовних вимог ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» про визнання переукладеним договору оренди земельної частки (паю) на договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 1422483900:47:000:0030, площею 4,3375 га на тих самих умовах, що і раніше укладений договір оренди земельної частки (паю) починаючи з 12 квітня 2018 року, суд першої інстанції встановивши відсутність волі ОСОБА_1 на переукладення договору  відмовив у задоволенні позовних вимог щодо  визнання договору переукладеним, натомість задовольнив позов частково та визнав за позивачем право оренди земельної ділянки з кадастровим номером 1422483900:47:000:0030, площею 4,3375 га за орендарем ПРАТ «АПК-ІНВЕСТ» на підставі договору оренди земельної частки (паю) від 22 березня 2012 року. При цьому, на думку заявника, невірно застосувавши норми матеріального права, суд порушив норми процесуального права, вийшов за межі позовних вимог, оскільки вимоги про визнання права оренди позивачем не заявлялися.     

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому представник товариства просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 30 вересня 2019 року без змін.   

Представник  ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ» - адвокат Демченко І.С. в судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила її відхилити, рішення суду залишити без зміни.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. 

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

22 березня 2012 року між ПРАТ «АПК-ІНВЕСТ» та ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної частки (паю) відповідно до пунктів 1.1, 2.2, 2.3 якого орендодавець ОСОБА_1 передає, а орендар приймає у володіння та користування (оренду) земельну частку (пай) (рілля) розміром 4,86 умовних кадастрових га, яка розміщена в межах земельної ділянки, виділеної в натурі єдиним масивом терміном на 20 років.

Сторони узгодили розмір орендної плати - 4 823,53 грн. та її виплату один раз на рік - у грудні поточного року.

Відповідно до пункту 2.3 договору оренди земельної частки (паю), у разі виділення земельної ділянки на основі земельної частки (паю) в натурі (на місцевості), договір оренди землі переукладається відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку на тих самих умовах, що і раніше укладений, і може бути змінений лише за згодою сторін. Договір оренди землі переукладається сторонами за цим договором не пізніше ніж в строк до двох місяців з дати виділення земельної ділянки на основі земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) та отримання державного акту на право власності на земельну ділянку. Припинення дії договору оренди допускається у випадках, визначених цим договором та чинним законодавством.

Договір зареєстровано у книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) Миколайпільської селищної ради за № 981 від 29 березня 2012 року (а.с. 8-11)

22 березня 2012 року між ОСОБА_1 та ПРАТ «АПК-ІНВЕСТ» підписано акт приймання-передачі земельної частки (паю) відповідно до умов укладеного договору оренди земельної частки (паю) від 22 березня 2012 року (а.с. 12).

12 квітня 2018 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про ре-єстрацію права власності зареєстровано право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 1422483900:47:000:0030, загальною площею 4,3375 га (а.с. 60).

Листом від 25 квітня 2018 року ОСОБА_1 повідомила позивача про реєстрацію права власності на земельну ділянку кадастровий номер 1422483900:47:000:0030, про відсутність у неї наміру переукладати договір оренди земельної частки на договір оренди земельної ділянки, зважаючи на те, що вона має намір обробляти належну їй земельну ділянку самостійно (а.с. 67). 

Підтвердження отримання вказаного повідомлення позивачем матеріали справи не містять.  

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню виходячи  з наступного.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ  ПРАВА

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частини 1 статті  367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно  з частиною  першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції  відповідає не в повній мірі.

Відмовляючи у задоволенні позову ПРАТ «АПК-ІНВЕСТ» про визнання договору оренди землі переукладеним, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що право оренди ПРАТ «АПК-ІНВЕСТ» земельної частки (паю), а в подальшому земельної ділянки, виділеної в натурі та переданої у власність, без достатньої правової підстави було порушено її власником ОСОБА_1 , яка в односторонньому порядку  вирішила розірвати договір оренди землі. Судом  встановлено відсутність волевиявлення обох сторін договору оренди земельної частки (паю) на його переукладення або зміну. У зв`язку з цим, суд дійшов до висновку, що порушене право позивача має бути захищене шляхом визнання права оренди земельної ділянки з кадастровим номером 1422483900:47:000:0030, площею 4,3375 га за орендарем ПРАТ «АПК-ІНВЕСТ»  на підставі договору оренди земельної частки (паю) від 22 березня 2012 року, що укладався між сторонами.
Що стосується зустрічного позову ОСОБА_1 , то суд прийшов до висновку про відсутність у даному випадку передбачених законом підстав для його розірвання.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про розірвання договору оренди земельної частки (паю) від 22.03.2012 року (уточнені позовні вимоги, том 1, а.с. 150).
Згідно частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Спеціальним законом, яким регулюються відносини що склалися між сторонами є Закон України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року (далі Закон).

За змістом статті  1 вказаного Закону, оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Статтею 31 Закону передбачено, що договір оренди землі припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря; смерті фізичної особи-орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки; ліквідації юридичної особи-орендаря; відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем; набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці; припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства (щодо договорів оренди землі, укладених у рамках такого партнерства). Договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом.

Договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.
Відповідно до пункту 17 «Перехідних положень» ЗК України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Частиною 2 Перехідних положень Закону України «Про оренду землі» врегульовано, що після виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) договір оренди землі переукладається відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку на тих самих умовах, що і раніше укладений, і може бути змінений лише за згодою сторін. Припинення дії договору оренди допускається лише у випадках, визначених цим Законом.

З матеріалів справи вбачається, що п.2.3 спірного договору оренди земельної частки (паю), укладеного 22 березня 2012 року між сторонами, останні дійшли згоди про те, що у разі виділення земельної ділянки на основі земельної частки (паю) в натурі (на місцевості), договір оренди землі переукладається відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку на тих самих умовах, що і раніше укладений, і може бути змінений лише за згодою сторін.

Разом з тим, у договорі оренди паю сторони не домовилися про застосування до їхніх правовідносин умов Типового договору, чим виключили можливість автоматичного припинення зобов`язань за договором оренди паю та домовилися про його переукладення як договору оренди землі. (том 1, а.с. 8-10)

Верховний Суд в пункті 20 постанови від 19 березня 2018 року у справі № 924/468/14 висловив правову позицію про те, що після виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок в натурі та отримання ними державних актів на право власності на землю відповідні сертифікати на земельну частку (пай) є недійсними. У той же час факт оформлення державного акта на право власності на землю, дію раніше укладених їх власниками договорів оренди земельних паїв автоматично не припиняє, а такі договори підлягають переукладенню. Отже, припинення дії договорів оренди земельних паїв має місце тільки після їх переукладення відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку або з підстав, передбачених статтею 31 Закону України «Про оренду землі».

Згідно із частиною 2 статті 95 ЗК України, статтею 27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

З матеріалів справи вбачається, що 12 квітня 2018 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності зареєстровано право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 1422483900:47:000:0030, загальною площею 4,3375 га (а.с. 60).

Враховуючи наведені положення законодавства та позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 19 березня 2018 року у справі № 924/468/14, приймаючи до уваги, що договір оренди земельної частки (паю) від 22 березня 2012 року між позивачем та відповідачем за первісним позовом укладено строком на 20 років, суд вважає, що вказаний договір оренди автоматично не припинив своєї дії у зв`язку з реєстрацією ОСОБА_1 12 квітня 2018 року права власності на земельну ділянку кадастровий номер 1422483900:47:000:0030, загальною площею 4,3375 га.

Щодо посилань в апеляційній скарзі ОСОБА_1 про необхідність застосування роз`яснень викладених в абзаці 5 пункту 8 Постанови Пленуму ВС України №7 від 16.04.2004 року, Велика Палати прийшла до наступного : « в абзаці 5 пункту 8 ПП ВСУ №7, яким ПП ВСУ №7 доповнена постановою Пленуму ВСУ від 19 березня 2010 року №2, роз`яснено, що при розгляді спорів про переукладення договорів оренди землі суди повинні враховувати, що згідно з пунктом 2.3 Типового договору оренди земельної частки (паю), затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 17 січня 2000 року №5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 лютого 2000 року за №101/4322 (далі - Типовий договір), після виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання державного акта на право приватної власності на землю зобов`язання сторін припиняються відповідно до чинного законодавства.

Повноваження надавати роз`яснення судам загальної юрисдикції з питань застосування законодавства були визначені для Пленуму ВСУ пунктом 6 частини другої статті 55 Закону України «Про судоустрій України» від 07 лютого 2002 року № 3018-III, який втратив чинність на підставі Закону про судоустрій 2010 року.

Водночас роз`яснення Пленуму ВСУ не мали для судів обов`язкового характеру, оскільки відповідно до частини першої статті 129 Конституції України (в редакції, чинній під час дії Закону України «Про судоустрій України» від 07 лютого 2002 року № 3018-III) судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Отже, роз`яснення Пленуму ВСУ мали рекомендаційний характер….».
Відступаючи від висновків Верховного Суду по суті спору, Велика Палата в своїй постанові, пославшись на ст.630, ч.2 ст.792 ЦК України, ч.1 ст.93, п.17 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України, ст.ст.1, 13   Закону України «Про оренду землі» зазначила : «Таким чином, законодавець легітимізував відповідні відносини, надавши особі, яка не є власником ділянки, можливість правомірно передати володіння нею іншій особі. Більше того, законодавець також передбачив обов`язкову трансформацію «зобов`язальної» оренди в «речову» після виділення земельної частки (паю) на місцевості.

Разом з тим Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що задоволення позову орендодавця про розірвання договору або визнання договору автоматично припиненим внаслідок дій орендодавця щодо виділення земельної ділянки в натурі суперечить принципу pacta sunt servanda, допускаючи ухилення від виконання зобов`язань за договором за нічим не обмеженим розсудом однієї зі сторін договору.

Особливістю договору оренди земельного паю є й те, що йдеться не про володіння, користування та розпорядження конкретною земельною ділянкою, яку виділено на місцевості, а про право на земельну ділянку, адже сама ділянка перебувала в загальному масиві ділянок, що виділялися учасникам колективного сільськогосподарського підприємства.

І хоча власник сертифікату, тобто орендодавець, за договором оренди земельного паю, не має повноважень власника щодо конкретної земельної ділянки, стосовно якої укладається договір, за договором оренди паю до орендодавця фактично переходить право користування частиною земної поверхні, яка відповідає орендованому паю, у межах загального масиву невизначених земельних ділянок, який становить собою землі відповідного колективного сільськогосподарського підприємства, що підлягають розпаюванню на місцевості як земельної ділянки.

Не можна стверджувати, що після розпаювання загального масиву невизначених земельних ділянок на місцевості і виділення в натурі земельної ділянки, що відповідає орендованому паю, відповідна частина земної поверхні, якою користується орендар, зникає, відбувається лише зміна її правового статусу.

Таким чином, зміна правового статусу частини земної поверхні, що використовується орендарем на підставі відповідного договору оренди паю, шляхом її визначення на місцевості як земельної ділянки, не свідчить про знищення предмета оренди як можливої підстави для вимоги про розірвання договору оренди.

Повертаючись до принципу правової визначеності, що є одним з фундаментальних аспектів верховенства права, Велика Палата Верховного Суду нагадує про використання в практиці ЄСПЛ поряд з «якістю та точність закону» таких загально-правових категорій, як «непорушність прав» та «законні очікування».

Формуючи власний правовий висновок, Верховний Суд складі колегії суддів Касаційного цивільного суду опирався в першу чергу на роз`ясненнями ПП ВСУ № 7 щодо застосування норм права у спірних правовідносин. Обґрунтовуючи свої роз`яснення, Пленум ВСУ виходив з тлумачення пункту 2.3 Типового договору.

Частина 2 статті 630 ЦК України передбачає, якщо у договорі не міститься посилання на типові умови, такі типові умови можуть застосовуватись як звичай ділового обороту, якщо вони відповідають вимогам статті 7 цього Кодексу. Відповідно ж до частини другої статті 7 ЦК України звичай, що суперечить договору або актам цивільного законодавства, у цивільних відносинах не застосовується.

І хоча частина друга статті 637 ЦК України передбачає можливість врахування у разі тлумачення умов договору також типових умов (типових договорів), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови, у силу прямих приписів частини другої статті 630 та частини другої статті 7 ЦК України виключається застосування типових умов, якщо вони суперечать домовленостям сторін або актам цивільного законодавства.

Згідно із частиною 2 статті 95 ЗК України, статті 27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

Відповідно до статті 652 ЦК України у разі зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не укладали б договір або уклали б його на інших умовах (ч. 1). Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний (ч. 2). У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням цього договору.

Статтею 31 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря; смерті фізичної особи-орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки; ліквідації юридичної особи-орендаря; відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем; набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці; припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства (щодо договорів оренди землі, укладених у рамках такого партнерства). Договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом. Договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором. Особа, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває в оренді, протягом одного місяця з дня державної реєстрації права власності на неї зобов`язана повідомити про це орендаря в порядку, визначеному статтею 148-1 ЗК України.

Так, виділення земельної ділянки в натурі та набуття права власності на неї жодною мірою не впливає на дійсність договору оренди земельної частки (паю) та не перешкоджає виконанню цього договору. Виділення земельної ділянки в натурі також не може бути обставиною, що є підставою для розірвання договору відповідно до статей  651, 652 ЦК України, зокрема, «істотною зміною обставин». Виділення земельної ділянки в натурі не лише не обумовлена причинами, які заінтересована сторона (орендодавець) не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості і обачності (пункт 2 частини другої статті 652 ЦК України), а є прямим наслідком свідомих дій цієї сторони. Отже, припинення дії договорів оренди земельних паїв має місце лише після їх переукладення відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку або в судовому порядку з визначених законом підстав.

Отже, при вирішенні спірних правовідносин щодо переукладення або розірвання договору оренди земельної частки (паю) судам слід враховувати, що зміна статусу земельної ділянки чи її власника не має наслідком автоматичного припинення договору, крім випадків, коли це передбачено самим договором.

Крім того, задоволення позову «орендодавця» про розірвання договору або визнання договору «автоматично припиненим» внаслідок дій «орендодавця» щодо виділення земельної ділянки в натурі було б явно несправедливим і суперечило б принципу pacta sunt servanda, допускаючи ухилення від виконання зобов`язань за договором за нічим не обмеженим розсудом однієї зі сторін договору.

Враховуючи наведений правовий висновок Великої Палати Верховного Суду (який є обов`язковим для застосування) , колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог про розірвання договору оренди.

Проте, ухвалюючи рішення про визнання права оренди земельної ділянки з кадастровим номером 1422483900:47:000:0030, площею 4,3375 га за орендарем ПРАТ «АПК-ІНВЕСТ»  на підставі договору оренди земельної частки (паю) від 22 березня 2012 року, судом першої інстанції не взято до уваги положення статті 13 ЦПК України.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З позовної заяви вбачається, що позивачем було заявлено позовну вимогу про визнання переукладеним договору оренди земельної частки (паю) (том 1, а.с. 4-5), проте суд першої інстанції, дійшовши висновку про необґрунтованість зазначеної позовної вимоги, визнав право оренди земельної ділянки за ПрАТ «АПК-ІНВЕСТ», що є виходом за межі позовних вимог.

За положеннями статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушеної майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. 

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення обрання або оспорювання.

Способи захисту порушено права визначені у ст.16 ЦК України.

Отже,  можливість обрання того чи іншого способу захисту свого порушеного права належить позивачу, проте суд, може захистити це право і в іншій спосіб, якій в даному випадку бути ефективним.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувалися в національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності « небезпідставної заяви « за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути « ефективним « як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: «кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 826/7380/15 (провадження № 11-778апп18) зазначено, що: «правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам».

Звертаючись до суду з позовом, позивач просив суд визнати договір оренди земельної ділянки переукладеним та такий спосіб захисту , на думку суду, є ефективним в даному випадку. 

Суд, першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог в цієї частині. Позивач апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції  не подавав, отже з рішенням суду в цієї частині погодився та суд апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.1 ст.367 ЦПК України переглядає рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відповідача.

Проте, оскільки суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про розірвання спірного договору оренди, орендні правовідносини між сторонами не припинилися  та окремого визнання у судовому порядку  не потребують.  

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, - 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 30 вересня 2019 року в частині визнання права оренди земельної ділянки з кадастровим номером 1422483900:47:000:0030, площею 4,3375 га, за орендарем ПРАТ «АПК-ІНВЕСТ» на підставі договору оренди земельної частки (паю) від 22 березня 2012 року, укладеного між ПРАТ «АПК-ІНВЕСТ» та ОСОБА_1 , зареєстрованого 29 березня 2012 року у книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) Миколайпільської селищної ради за № 981 скасувати.

В іншій частині  рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий               Я.В. Хейло    

Судді:                 О.А. Мірута

          О.О. Тимченко

Повне судове рішення виготовлено 14.01.2021 року                             Я.В.Хейло