Дата документу 16.03.2021 Справа № 337/5617/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 337/5617/19  Головуючий в 1-й інстанції – Мурашова Н.А.
Провадження №22-ц/807/1160/21                                           Доповідач: Кочеткова І.В.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 березня 2021 року                                                         м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, 	Кочеткової І. В.,	
суддів:	Кримської О.М., Дашковської А.В.,	
секретар	Волчанова І.М.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал страхування» про стягнення пені, 3% річних та інфляційних витрат,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 25 лютого 2020 року, 
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ПАТ «Страхова компанія «Арсенал страхування» про стягнення пені, 3% річних та інфляційних витрат. Позовні вимоги мотивовані тим, що ПАТ «СК «Арсенал страхування» несвоєчасно виконав своє зобов`язання за укладеним між ними 26.02.2014 договором добровільного страхування наземного транспорту №556/14-Т/ЗП1 з виплати страхового відшкодування майнової шкоди, спричиненої в результаті пошкодження його автомобіля, в сумі 166 401,68грн, у зв`язку з чим він має право на підставі п.30.1 договору страхування отримати пеню за період з 11.09.2014 по 28.11.2019 в сумі 31 699,20 грн, а також на підставі ст.625 ЦК України – 3% річних за цей же період в сумі 26 040,62грн, інфляційні втрати в сумі 217 619,23грн. Добровільно сплатити вказані суми відповідач відмовляється.
Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 лютого 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «СК «Арсенал страхування» на користь ОСОБА_1 пеню в сумі 216,32 грн, 3% річних в сумі 697,52грн, усього 913,84грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що пунктом 30.1 договору страхування передбачено обов`язок відповідача сплатити пеню за несвоєчасне здійснення виплати страхового відшкодування в розмірі 0,01 % від суми страхового відшкодування за кожний робочий день прострочення. Строк прострочення виконання ПАТ «СК «Арсенал страхування» свого зобов`язання з виплати позивачу страхового відшкодування повинен відраховуватись з моменту набрання законної сили рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 16.12.2015, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 15.03.2017, тобто, з 16.03.2017. Оскільки між сторонами виник спір щодо виплати страхового відшкодування, що не може ставитись в провину страховій компанії, а також з урахуванням пункту 30.3 договору страхування, пеня на період судового розгляду спору щодо виплати страхового відшкодування нарахуванню не підлягає. 
Будучи обізнаним про ухвалення судом рішення про стягнення на користь ОСОБА_1 страхового відшкодування у сумі 166 401,68 грн, страхова компанія після набрання рішенням суду законної сили свого обов`язку добровільно не виконала. 14.04.2017 виконання судових рішень було зупинено до закінчення касаційного провадження у справі, яке закінчено ухваленням Верховним Судом постанови від 19.12.2018. Тому період з 14.04.2017 по 19.12.2018 повинен виключатись з періоду нарахування пені. Таким чином позивач має право на виплату пені відповідно до умов договору страхування за період з 16.03.2017 по 13.04.2017 та з 20.12. 2018 по 10.01.2019 – до дати фактичної виплати. Відповідач заявив про застосування до вимог про стягнення пені позовної давності. Стягнення пені обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. У зв`язку з цим, оскільки позивач звернувся із позовом 17.12.2019, з урахуванням відсутності підстав для нарахування пені в період зупинення виконання судового рішення про стягнення страхового відшкодування на час касаційного оскарження, а саме до 19.12.2018, то суд першої інстанції зазначив, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня за період з 20.12.2018 року по 10.01.2019 року, виходячи з кількості робочих днів прострочення, а не календарних, як визначено позивачем. Зазначеним обставинам відповідає розрахунок пені, наданий представником відповідача, тому суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача пеню за період з 20.12.2018 по 10.01.2019 у сумі 216,32 грн. 
Прострочення виплати відповідачем страхового відшкодування мало місце з 16.03. 2017 по 13.04.2017 та з 20.12.2018 по 10.01.2019. Тому 3% річних повинні бути нараховані за ці періоди, що становить 697,52 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Інфляційні втрати також підлягають визначенню за період з 16.03.2017 по 13.04. 2017 року та з 20.12.2018 по 10.01.2019. Однак відповідно до статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. У період з 16.03.2017 по 13.04.2017 та з 20.12.2018 по 10.01.2019 індекс споживчих цін не перевищував поріг у 103 відсотка. Таким чином підстави для стягнення інфляційних витрат відсутні.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до пункту 27.3 договору страхування страховик повинен скласти страховий акт протягом десяти робочих днів, починаючи з отримання письмової заяви на виплату страхового відшкодування та інших необхідних документів згідно з розділом 26 договору. Вказаний строк може збільшуватись відповідно до пункту 27.13 договору. Страховик має право відстрочити складання страхового акту у випадку, якщо у нього є сумніви в правомірності вимог на одержання страхувальником страхового відшкодування – до того часу, поки не будуть представлені необхідні докази, але не більше ніж на три місяці з дня отримання від страхувальника повідомлення про страховий випадок та всіх необхідних документів (пункт 27.13 договору страхування). 
Згідно пункту 27.14 договору страхування при визнанні страховиком події страховим випадком, страхове відшкодування виплачується протягом 5-ти робочих днів з дня складання страхового акту. Оскільки заяву про страхове відшкодування відповідач отримав 02.06.2014, виплата страхового відшкодування повинна бути проведена не пізніше 10.09.2014. Однак відповідач провів таку виплату на підставі постанови Верховного Суду від 19.12.2018 із значним простроченням. 
Суд першої інстанції не врахував висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 25.09.2019 у справі № 757/26834/15-ц. 
Прострочення виплати страхового відшкодування тривало з останнього дня коли, страховик був зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування і до дня, коли відповідач фактично здійснив таку виплату, тобто з 11.09.2014 по 10.01.2019, коли сукупний індекс інфляції становив понад 200% і саме за цей період мають бути нараховані 3 % річних та інфляційні втрати. 
Неправильне тлумачення судом першої інстанції статті 625 ЦК України призвело до неправильного встановлення періоду прострочення, що вплинуло на висновки суду щодо індексу споживчих цін і відхилення вимог щодо стягнення інфляційних втрат. 
У відзиві на апеляційну скаргу ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 05 травня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 25 лютого 2020 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 27 січня 2021 року постану Запорізького апеляційного суду від 05 травня 2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, доводи ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу і просив про її задоволення, заперечення представника відповідача ОСОБА_2 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. 
Встановлено, що 26.02.2014 між ОСОБА_1 та ПАТ «СК «Арсенал Страхування» укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 556/14-Т/ЗП1, відповідно до якого було застраховано майнові інтереси ОСОБА_1 , пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом автомобілем Honda Insight, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.19-27) .
У договорі добровільного страхування наземного транспорту сторони обумовили:
страховик бере на себе зобов`язання компенсувати страхувальнику прямі збитки, які є наслідком настання певних подій за страховими ризиками, що наведені у пункті 22.2 договору, які носять ознаки ймовірності та випадковості (пункт 22.1);
страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити виплату страхового відшкодування в порядку та в строк згідно розділу 27 договору (пункт 24.1.3);
страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення виплати страхового відшкодування шляхом сплати страхувальнику пені в розмірі 0,01 % від суми несвоєчасно виплаченого страхового відшкодування за кожний робочий день прострочення здійснення страхового відшкодування (пункт 30.1);
у разі вирішення питання про стягнення грошових коштів з винної сторони за даним договором в судовому порядку нарахування пені на час розгляду судової справи не здійснюється (пункт 30.3).
02.06.2014 невідомими особами було пошкоджено застрахований автомобіль – завдано механічних пошкоджень, а його власнику майнових збитків.
Про настання страхового випадку ОСОБА_1 своєчасно повідомив страховика, надав транспортний засіб для огляду, подав страховику заяву та всі необхідні документи для здійснення страхової виплати.
За результатами розгляду заяви 03.09.2014 ПАТ «СК «Арсенал Страхування» направив позивачеві лист про відмову у виплаті страхового відшкодування на підставі пункту 22.2.3 та пункту 28.4.6 договору.
Зазначені обставини встановлені рішенням Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 16 грудня 2015 року, яким позов ОСОБА_1 до ПАТ «СК «Арсенал Страхування» про стягнення суми страхового відшкодування задоволено частково, стягнуто з ПАТ «СК «Арсенал Страхування» на користь ОСОБА_1 суму страхового відшкодування у розмірі 166 401,68 грн, судовий збір у розмірі 1 664,02 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 2 897,65 грн, а всього – 170 963,35 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 15 березня 2017 року рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2015 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 19 грудня 2018 року рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 15 березня 2017 року залишено без змін (а.с.8-18).
При відкритті касаційного провадження за скаргою ПАТ «СК «Арсенал Страхування» ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 14 квітня 2017 року виконання рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2015 року та ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 15 березня 2017 року зупинено до закінчення касаційного провадження у справі (а.с.81).
ПАТ «СК «Арсенал Страхування» здійснив виплату страхового відшкодування ОСОБА_1 11.01.2019 відповідно до платіжного доручення № 1738251 (а.с.76).
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.
Зважаючи на особливу юридичну природу правовідносин сторін у вигляді відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за договором страхування, нарахування пені за несвоєчасне виконання договору страхування узгоджується з положеннями статті 992 ЦК України, відповідно до яких у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.
За змістом аналізованої норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу і 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Вони є способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника, який користується утримуваними грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що обов`язок із виплати страхового відшкодування у страхової компанії виник з 15.03.2017 – дати набрання рішенням суду першої інстанції законної сили, отже початок перебігу строку для нарахування 3% річних починається з 16.03.2017 і закінчується 13.04.2017 – датою зупинення виконання судового рішення судом касаційної інстанції, а після розгляду справи судом касаційної інстанції цей строк обчислюється з 20.12.2018 і закінчується 11.01.2019 – датою фактичного виконання рішення суду. 
Проте суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 заявлені вимоги про стягнення пені і сум, передбачених ст.625 ЦК України, не у зв`язку із затримкою виконання судового рішення, а з підстав неналежного виконання умов договору страхування – затримки виплати страхової суми. Отже висновки суду першої інстанції про те, що обов`язок із виплати відповідних сум у страхової компанії виник після набрання судовими рішеннями законної сили є помилковими. 
Зупинення (відстрочення) виконання рішення суду спрямоване на забезпечення повного виконання рішення суду, а розстрочення впливає лише на порядок примусового його виконання, при цьому природа заборгованості за відповідним договором не змінюється.
Розстрочення або відстрочення виконання судового рішення не змінює цивільне або господарське зобов`язання, у тому числі і в частині строків його виконання. Розстрочення або відстрочення лише унеможливлює примусове виконання судового рішення до спливу строків, визначених судом.
Відтак, розстрочення або відстрочення виконання судового рішення не припиняє договірного зобов`язання відповідача, а тому не звільняє його від наслідків порушення відповідного зобов`язання, зокрема шляхом сплати сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України.
Саме таких правових висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 05 липня 2019 у справі №905/600/18, яка у відповідності до вимог ст.263 ЦПК України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. 
Вирішуючи питання щодо цивільно-правової відповідальності боржника за порушення строків виплати страхового відшкодування, суд першої інстанції не обговорив питання і щодо відповідності окремих пунктів договору страхування вимогам ст.ст.3,6, 203, 617 ЦК України. 
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) – це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зроблено висновок, що у відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.
У разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem. 
Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. При цьому це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2020 року у справі № 559/1605/18 (провадження № 61-913св20) зазначено, що тлумачення пункту 3 статті 3, статті 627 ЦК України свідчить, що свобода договору має декілька складових. Зокрема, свобода укладання договору; у виборі контрагента, виду договору, визначенні умов договору, форми договору. При реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. Причому останні є одночасно й межами саморегулювання. Вони передбачені в абзаці 2 частини третьої статті 6 ЦК України, згідно з якою сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства в разі існування однієї з таких підстав: наявності в акті цивільного законодавства прямої вказівки про неможливість сторін відступати від його імперативного положення; якщо зі змісту акту цивільного законодавства випливає обов`язковість його положень, яка може мати вигляд вказівки в акті цивільного законодавства на нікчемний характер відступу від його положень, або виражатися за допомогою інших правових засобів; якщо це випливає із суті відносин між сторонами. Ця підстава не є логічним закінченням абзацу 2 частини третьої статті 6 ЦК. Такі міркування зумовлені тим, що стаття 6 ЦК України присвячена регулюванню співвідношення актів цивільного законодавства й договору, а не їх кореляції із сутністю відносин між сторонами. Адже сутність цих відносин полягає в їх договірному характері. Тому її застосовування фактично можливе тільки за наявності будь-якої з двох попередніх підстав, тобто прямої вказівки, або ж якщо обов`язковість положень акту цивільного законодавства слідує з його змісту.
Правочин, яким скасовується чи обмежується відповідальність за умисне порушення зобов`язання, є нікчемним (частина третя статті 614 ЦК України).
Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що за загальним правилом обсяг договірної відповідальності регулюється в ЦК нормами, які мають диспозитивний характер. Тобто, сторони при укладанні конкретного виду договору можуть регулювати їх самостійно. Проте свобода у визначенні обсягу договірної відповідальності не безмежна, оскільки законодавець встановлює межі саморегулювання, гарантуючи охорону інтересів окремих учасників цивільного обороту (зокрема, споживачів) за допомогою встановлення імперативної заборони (ex ante). Тому правочин, яким скасовується або обмежується відповідальність за умисне невиконання або неналежне виконання зобов`язання, є нікчемним. З урахуванням правил, закріплених в статті 217 ЦК, нікчемною буде лише та частина договору (його пункти), в якій передбачено про скасування або обмеження відповідальності. При цьому, це не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо буде встановлено, що договір був би укладений сторонами і без включення до нього умов про скасування або обмеження відповідальності за умисне порушення зобов`язання.
Тлумачення пункту 30.3 договору добровільного страхування наземного транспорту № 556/14-Т/ЗП1 від 26.02.2014 свідчить, що цей пункт договору охоплює собою й випадки скасування відповідальності за умисну не сплату страхового відшкодування, тобто спрямований на скасування відповідальності на час розгляду судової справи, обмеження відповідальності за умисне порушення зобов`язання. 
Тому пункт 30.3 договору добровільного страхування наземного транспорту № 556/14-Т/ЗП1 від 26.02.2014 в частині скасування відповідальності на час розгляду судової справи за умисну не сплату страхового відшкодування є нікчемним на підставі частини третьої статті 614 ЦК України. 
За таких обставин суд першої інстанції неправильно визначив період нарахування пені і 3% річних.
Висновки суду першої інстанції щодо періоду нарахування не відповідають висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 757/26834/15-ц (провадження № 61-23871св18); від 19 лютого 2020 року у справі № 758/16044/16-ц (провадження № 61-913св17); від 30 жовтня 2019 року у справі № 200/4309/14-ц (провадження № 61-23763св18); від 16 жовтня 2019 року у справі № 452/3519/15 (провадження № 61-14973св18), оскільки боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Суд першої інстанції при встановленні періоду нарахування 3 % річних послався пункт 30.3. договору добровільного страхування наземного транспорту № 556/14-Т/ЗП1 від 26.02.2014 року, хоча він в частині є нікчемним на підставі частини третьої статті 614 ЦК України та стосується пені.
Відмовляючи у стягнення інфляційних втрат, суд першої інстанції виходив з того, що за період прострочення виплати страхового відшкодування, за вирахуванням періоду судового спору, індекс інфляції у не перевищував 103 відсотки, а отже відсутні підстави для нарахування індексу інфляції.
Разом із тим такий висновок суду першої інстанції щодо нарахування інфляційних втрат не відповідає вимогам ч.2 ст.625 ЦК України і висновку, викладеному у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18, згідно з яким розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція.
За таких обставин суд першої інстанції неправильно визначив період нарахування пені, інфляційних втрат та 3 % річних; не врахував, що пункт 30.3. договору добровільного страхування наземного транспорту № 556/14-Т/ЗП1 від 26 лютого 2014 року, яким обмежується період нарахування пені, є нікчемним на підставі частини третьої статті 614 ЦК України; не звернув уваги на те, що в розрахунок інфляційних втрат мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Викладене свідчить про те, що суд першої інстанції допустився порушень матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення на підставі ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового, про часткове задоволення позову. 
ОСОБА_1 просив стягнути з ПАТ «СК «Арсенал Страхування» пеню за порушення строків виплати страхового відшкодування на підставі пункту 30.1 договору страхування за період з 11.09.2014 по 28.11.2019 у сумі 31 699,20 грн, а також на підставі статті 625 ЦК України – 3 % річних за цей же період в сумі 26040,62 грн та інфляційні втрати у сумі 217 619,23 грн.
За обставинами справи з урахуванням п.27.3, 27.13 договору виплата страхового відшкодування мала бути здійснена страховою компанією не пізніше 10.11.2014, фактична виплата страхового відшкодування була здійснена страховою компанією 11.01.2019, з відповідним позовом до суду ОСОБА_1 звернувся 20.12.2019. 
Заперечуючи проти позову ПАТ СК «Арсенал Страхування» просив про застосування строків позовної давності (а.с.75).
Крім того, під час розгляду вказаної справи на виконання оскаржуваного рішення страховою компанією 27 травня 2020 року ОСОБА_1 було сплачено 697, 52 грн.-3% річних і 216,32 грн. – пені. Вказані виплати підлягають урахуванню при визначенні сум до стягнення.
Отже, нарахування інфляційних втрат, 3% річних і пені повинно бути здійснено в межах строків позовної давності, починаючи з 20.12.2016 і до дня фактичного розрахунку, тобто до 11.01.2019, що становить 752 дні, а за пенею – з 20.12.2018 по 11.01.2019, що становить 22 дні. 
Розрахунок 3% річних здійснюється за формулою 166 401, 68 грн. х 3% : 365 днів х 752 дні = 10 285 грн. Визначена сума 3% річних підлягає зменшенню на 697, 52 грн., які виплачені позивачеві 27.05.2020, тому стягненню підлягають 9 587, 50 грн. 
Розмір індексу інфляції за 2017 рік становить 113,7, за 2018 рік – 109,8, а всього разом 124,84. Отже, інфляційні збитки за період з 20.12.2016 до 11.01.2019 становлять 166401,68 грн. х 124,84 :100 – 166401,68грн. = 41 338, 50 грн.
Пеня за 22 дні становить 166 401,68 х 0,01% х 22 дні = 366,10 грн. , а з урахуванням сплачених страховою компанією позивачеві 27.05.2020 на виконання оскаржуваного рішення 216, 32 грн. сума до стягнення становить 149, 80 грн.
Таким чином, зі страхової компанії на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню на підставі с.625 ЦК України 3% річних за період з 20.12.2016 по 11.01.2019 у розмірі 9 587,50 грн., інфляційні втрати за цей же період у розмірі 41 338,50 грн., а також пеня за період з 20.12.2018 по 11.01.2019 у розмірі 149,80 грн., а всього 51 075, 80 грн.
На підставі ст. 141 ЦПК України зі страхової компанії на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмір 768, 40 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 лютого 2020 року, ухвалене у м. Запоріжжі у цій справі скасувати.
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з Приватного Акціонерного Товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування», ЄРДПОУ 33908322, місце знаходження: м.Київ, вул. Борщагівська, б.154, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , пеню у розмірі 149,80 грн, 3% річних у розмірі 9587,50 грн, інфляційні збитки у розмірі 41 338, 50 грн, а всього 51 075, 80 грн (п`ятдесят одну тисячу сімдесят п`ять гривень 80 коп). 
Стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на користь держави судовий збір у розмір 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 40 коп.).
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повний текст постанови складено 17 березня 2021 року.

Головуючий І.В. Кочеткова

Судді А.В. Дашковська

О.М. Кримська