ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2021 р.	Справа № 480/5336/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бартош Н.С.,
Суддів: Григорова А.М. ,  Подобайло З.Г. ,
за участю секретаря судового засідання  Щеглової Г.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної установи "Сумська виправна колонія №116" на рішення Сумського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Л.М. Опімах) від 12.11.2020 року (повний текст рішення складено 23.11.20 року) по справі № 480/5336/20
за позовом ОСОБА_1  
до Державної установи "Сумська виправна колонія №116"
про визнання протиправними та скасування наказів,поновлення на посаді,стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Державної установи "Сумська виправна колонія №116", в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ № 108/ОС- 20 від 27.07.2020 по особовому складу про звільнення позивача  з посади начальника оперативного відділу ДУ "Сумська виправна колонія №116" за ст. 77 п. 1 пп. 7 Закону України "Про національну поліцію" (за власним бажанням);
- визнати протиправним та скасувати наказ №116" № 115/ОС - 20 від 03.08.2020 про внесення змін до наказу ДУ "Сумська виправна колонія №116" № 108/ОС- 20 від 27.07.2020;
- поновити позивача на посаді начальника оперативного відділу ДУ "Сумська виправна колонія №116" з дати, з якої його було незаконно звільнено, а саме з 28.07.2020; 
- стягнути з ДУ "Сумська виправна колонія №116" на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 28.07.2020 по день винесення судом рішення про поновлення на роботі;
- допустити негайне виконання рішення суду  в частині поновлення позивача на посаді начальника оперативного відділу ДУ "Сумська виправна колонія №116" з моменту проголошення рішення суду та стягнення заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць;
- стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 8000 грн та витрати на допомогу в розмірі 7400 грн.
Вобґрунтування позовних вимог вказує, що звільнення його з посади за власним бажанням є неправомірним, оскільки рапорт, що був підставою для звільнення, був відкликаний у визначений законом строк. З огляду на викладене, позивач вважає, що      наказ про його звільнення прийнято не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в зв`язку з чим підлягає скасуванню, а позивач поновленню на посаді зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Також вказує, що вказаними діями відповідача йому завдано моральну шкоду. 
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 12.11.2020 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправними і скасовано накази ДУ "Сумська виправна колонія №116"   №108/ОС-20 від 27.07.2020 про звільнення позивача зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України з посади начальника оперативного відділу ДУ "Сумська виправна колонія №116" та №115/ОС-20 від 03.08.2020 про внесення змін до наказу №108/ОС-20 від 27.07.2020.
Поновлено позивача в Державній кримінально-виконавчій службі України на посаді начальника оперативного відділу ДУ "Сумська виправна колонія №116".
Стягнуто з ДУ "Сумська виправна колонія №116" на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 64650,10 грн. 
Стягнуто з ДУ "Сумська виправна колонія №116"на користь позивача 3000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді начальника оперативного відділу ДУ "Сумська виправна колонія №116" та стягнення заробітку за один місяць у розмірі 19203,00 грн.   
У задоволенні решти вимог відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ДУ "Сумська виправна колонія №116" на користь позивача 7400 грн. в рахунок відшкодування судових витрат.
Відповідач, не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи. 
Вказує, що оскільки позивач раніше висловлював наміри припинити службу в ДУ "Сумська виправна  колонія №116", тому коли 27.07.2020 року він подав рапорт на звільнення, керівник, пішовши на зустріч позивачу та вирішивши питання з приводу його заміщення, видав наказ №108/ОС-20 від 27.07.2020. Відповідач не знав і не міг знати,  що позивач перебуває на лікарняному, а тому після виходу з лікарняного, наказом №115/ОС-20 від 03.08.2020 року змінив дату звільнення на перший робочий день після виходу з лікарняного.Таким чином відповідачем було повністю дотримано норми законодавства, що регулюють порядок звільнення працівника, а тому звільнення позивача з посади є законним та обґрунтованим. Також вважає недоведеним факт заподіяння позивачу моральної шкоди, а тому висновки суду про стягнення 3000 грн. є помилковими.
Позивач надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Сторони про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлялись.
Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи, що позивач з 16.10.2006 року проходив службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України. З 31.05.2018 року  відповідно до наказу начальника ДУ "Сумська виправна колонія №116" № 99 о/с прийнятий на службу до вказаної установи, де і продовжив свою службу ( а.с.8-10).
27.07.2020 року відповідачем виданий наказ №108/ОС-20  про звільнення  позивача зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України з посади начальника оперативного відділу ДУ “Сумська виправна колонія (№116) з 28 липня 2020 року за ст.77 п.1 п.п.7 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) (а.с.12).
03.08.2020  року відповідачем виданий наказ №115/ОС-20, яким внесено зміни до наказу №108/ОС-20 від 27.07.2020 в частині дати звільнення з 03.08.2020 та розміру премії за липень з 100% до 50%. ( а.с.13).
Не погоджуючись із правомірністю звільнення, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача відбулось з порушення встановленого законодавства, а тому оскаржувані накази є протиправними та підлягають скасуванню. Враховуючи незаконне звільнення, заявлені позивачем вимоги щодо поновлення на посаді та нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу є обґрунтованими. Також суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача 3000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7400 грн.
Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України).
Відповідно до частини п`ятої статті 23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" від 23.06.2005 року № 2713-IV, на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських.
Правовідносини щодо проходження служби в органах внутрішніх справ врегульовано Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року № 580-VIII (далі – Закон України № 580-VIII), Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, яке затверджено постановою Кабінету Міністрів УССР від 29.07.1991 року № 114, зі змінами та доповненнями (далі – Положення №114.)
Згідно з частиною першою статті 48 Закону України № 580-VIII,призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону.
Підстави для звільнення зі служби в поліції визначені статтею 77 Закону України № 580-VIII, пунктом 7 частини першої якої визначено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.
Приписами частини першої статті 60 цього ж Закону визначено, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Пункт 4 розділу ХІ Закону України № 580-VIII, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Згідно з пунктами 10, 24 Положення № 114, особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.
У разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.
Згідно з пунктом 68 Положення № 114, особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.
Тобто, у межах передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку з дня подання рапорту про звільнення, сторони трудового договору можуть домовитися про звільнення у більш короткий строк.
Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.
Слід відзначити, що видача уповноваженим органом наказу про звільнення зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірною.
Також, аналогічні за своїм правовим змістом вимоги щодо порядку звільнення працівників регламентовані Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).
Так, згідно частинами 1-2 статті 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.      
Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.
Відтак, норми Положення № 114 в частині звільнення за власним бажанням не суперечать вимогам Закону України № 580-VIII, а лише встановлюють певні конкретизовані гарантії для осіб, що проходять службу у разі звільнення за власним бажанням.
Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 05.09.2019 року по справі №820/5844/16.
З правового аналізу вищезазначених норм права випливає, що необхідною умовою для розірвання трудового договору за ініціативою працівника (за власним бажанням) є повідомлення роботодавця, а звільнення роботодавцем працівника до закінчення вказаного терміну є можливим лише у конкретно визначених випадках.
Поряд з цим, законодавець також вказує на можливість продовження працівником трудової діяльності після закінчення строку попередження за умови, коли працівник продовжував виконувати свої трудові обов`язки, або відізвав протягом відповідного строку свою заяву про звільнення.
Отже, видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника поліції зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку, якщо таке прохання не міститься у рапорті про звільнення, є протиправним.
Проте у межах передбаченого пунктом 68 Положення строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк.
Такою домовленістю між сторонами (проханням), зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.
Вказана правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 12.08.2019 року по справі № 810/3376/16.
Колегія суддів зазначає, що з наявної в матеріалах справи копії рапорту позивача про звільнення від 27.07.2020 року не вбачається, що останній містить інформацію щодо дати звільнення, тому це свідчить про відсутність домовленості між сторонами щодо звільнення у більш короткий строк (а.с. 68). Отже, у відповідача були відсутні підстави для звільнення позивача зі служби до спливу тримісячного строку від дня попередження позивачем про своє бажання звільнитися.
За вказаних обставин, звільнення позивача не можна вважати правомірним, оскільки прийняття відповідного наказу було передчасним.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 15.02.2021 року по справі №160/3607/19.
Крім того, під час розгляду справи встановлено та не заперечувалось сторонами, що 28.07.2020 позивач подав рапорт про відкликання його рапорту про звільнення від 27.07.2020 у зв`язку з бажанням  проходити службу (а.с.15). Вказана обставина, на думку колегія суддів, свідчить про відсутність волевиявлення працівника на припинення трудового договору.
Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму ВСУ від 01.04.1994 року № 4, від 26.10.1995 року № 18, від 25.05.1998 року № 15) роз`яснено, що судам необхідно мати на увазі, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.
Таким чином, у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.
Згідно ч. 2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Разом з тим, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено наявності встановлених законом підстав для звільнення позивача з посади.
Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:             1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);                      4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Проаналізувавши вищевикладені обставини, приймаючи до уваги те, що суб`єктом владних повноважень не доведено належними та допустимими доказами факт правомірності припинення перебування позивача на посаді, а оскаржуваний наказ прийнято без врахування всіх обставин і підстав звільнення, з порушенням діючого законодавства, без дотримання принципу пропорційності, що має на меті досягнення балансу між публічним інтересом та індивідуальним інтересом особи, а також між цілями та засобами їх досягнення, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог щодо його скасування у судовому порядку.
Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 01.08.2018 по справі№826/16311/16, закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.
Враховуючи встановлений судом факт незаконного звільнення позивача з посади, колегія суддів вважає, що позивач підлягає поновленню на попередньо займану посаду.
При ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (ч. 2 ст. 235 КЗпП України).
Згідно ч. 5 п. 10.4 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду від 20.05.2013 року №7 "Про судове рішення в адміністративній справі", задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди повинні вказувати розмір виплати. Період вимушеного прогулу та розрахунок розміру виплати необхідно зазначати в мотивувальній частині судового рішення.
Особливості обчислення грошового забезпечення для оплати часу вимушеного прогулу осіб рядового і начальницького складу ДКВС України визначені Порядком виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 року№925/5і зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28.03.2018 року №377/31829.
Згідно пункту 25 вказаного Порядку, особам рядового і начальницького складу, поновленим на службі або попередній посаді за рішенням суду у зв`язку з незаконним звільненням або переміщенням на іншу посаду, за час вимушеного прогулу виплата здійснюється з розрахунку середньоденного грошового забезпечення, яке особа рядового чи начальницького складу отримувала у місяці незаконного звільнення, або різниці в ньому за час перебування на нижче оплачуваній посаді.
Згідно наданої відповідачем довідки, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача на момент звільнення складало 640,10 грн. Тривалість вимушеного прогулу з 04.08.2020 року по 12.11.2020 року склала 101 календарний день.
Враховуючи надану відповідачем довідку про доходи позивача та кількість днів вимушеного прогулу, суд першої інстанції визначив розмір середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в сумі 64650,10 грн.
При цьому, оскільки обов`язок щодо відрахування платежів, податків та зборів покладено на роботодавця, судом обґрунтовано визначено суму без їх урахування.
Що стосується стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 7400 грн., колегія суддів зазначає наступне.
Положеннями ст. 139 КАС України передбачено стягнення судових витрат стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.
Відповідно до п. 1 ч. 3ст. 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1ст. 134 КАС України).
Згідно з ч. 2ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п. 1 ч. 3ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4ст. 134 КАС України).
Відповідно до ч. 6ст. 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7ст. 134 КАС України).
Статтею 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", визначено, що інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Згідноз ч. 3ст. 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).
Відповідно до п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.
Пунктом 3.2рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 р. № 23-рп/2009передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що до правової допомоги належать консультації та роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права міститься у постанові Верховного Суду від 31.07.2018 р. (справа № 820/4263/17).
Судовим розглядом встановлено, що між позивачем та адвокатом Шестовим А.В. укладений договір про надання правової допомоги №37-20 від 27.07.2020 року (а.с.22, 23) 
На підтвердження надання  послуг адвоката та їх оплати у розмірі 7400 грн.  надані опис виконаних робіт та квитанція  про отримання грошових коштів від 06.08.2020 (а.с.24) 
Приймаючи рішення про стягнення судових витрат, суд першої інстанції врахував вчинення адвокатом процесуальних дій, безпосередньо пов`язаних із розглядом даної справи, зокрема, складання адміністративного позову та неодноразову участь у судових засіданнях.  При цьому розмір витраченого часу та вартістьпогоджена сторонами у договорі та не спростована відповідачем.
Таким чином, враховуючи наявність документального підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, виходячи з принципу співмірності витрат на оплату послуг адвоката обсягу фактично наданих послуг, колегія суддів вважає обґрунтований висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для розподілу між сторонами судових витрат шляхом стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 7400 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Доводи апелянта вказаних вище висновків суду першої інстанції не спростовують.
Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного.
Згідност. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно ч. 1   ст. 23 Цивільного кодексу України(далі - ЦК України), особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.
При з`ясуванні фактів, з якими закон пов`язує відшкодування моральної шкоди, слід виходити з вимог ст. ст.1167,1187 ЦК України, які визначає підстави покладання обов`язку по відшкодуванню такої шкоди та обставини, які мають враховуватися при визначенні розміру відшкодування.
Відповідно до роз`яснень, даних в п. 3постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.95 № 4, моральна шкода це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Частиною 2статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Враховуючи вищенаведене та беручи до уваги, що позивачем як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду не було надано жодного доказу на підтвердження факту перенесених ним душевних страждань, душевного або фізичного болю, приниженні честі та гідності, а також ділової репутації, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість вказаної частини позовних, та як наслідок, відсутність правових підстав для їх задоволення.
Повне поновлення  порушених прав позивача здійснено судом шляхом поновлення на посаді та стягнення  середнього заробітку  за час вимушеного прогулу з негайним виконання рішення в частині поновлення позивача на посаді начальника оперативного відділу ДУ "Сумська виправна колонія №116" та стягнення заробітку за один місяць у розмірі 19203,00 грн.   
На підставі викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню частині задоволення позовних вимог про стягнення з ДУ "Сумська виправна колонія №116" на користь позивача  3000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, із прийняттям в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні вказаної частини позовних вимог.
В іншій частині рішення суду першої інстанції скасуванню не підлягає.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі “Ґарсія Руіз проти Іспанії” (GarciaRuiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;                         2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної установи "Сумська виправна колонія №116" задовольнити частково.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 12.11.2020 року по справі №480/5336/20 скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Державної установи "Сумська виправна колонія №116" на користь ОСОБА_1  3000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Прийняти в цій частині нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні вказаної частини позовних вимог.
В іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 12.11.2020 року по справі №480/5336/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Н.С. Бартош	
Судді	(підпис)  (підпис) 	А.М. Григоров    З.Г. Подобайло   	

Повний текст постанови складено  25.03.2021 року