Постанова
Іменем України
 
02 березня 2021 року 
м. Київ
 
справа № 450/1184/15-ц
провадження № 61-17017св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
учасники справи: 
позивач -   ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
 
провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 12 серпня 2019 року у складі колегії суддів: Цяцяка Р. П., Крайник Н. П., Шеремети Н. О., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно та земельну ділянку в порядку спадкування, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько - ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина, зокрема на 27/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 та на земельну ділянку площею 0,0623 га, яка є частиною земельною ділянки загальною площею 0,6235 га, призначену для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства. За життя ОСОБА_3 склав заповіт, за яким належне йому на момент смерті майно заповів своїм дочкам - їй та ОСОБА_2 порівну. Вона постійно проживала разом із спадкодавцем та доглядала за ним, в той же час відповідач не проживала із спадкодавцем, а лише була зареєстрована разом з ним, заяву про прийняття спадщини після смерті батька не подавала, а тому вважається такою, що її не прийняла. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просила визнати за нею як спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 27/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .
 
Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 06 березня 2019 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 27/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що рахується за ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,0623 га, яка є частиною земельної ділянки загальною площею 0,6235 га, призначену для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства, розташовану на території села Сокільники Сокільницької сільської ради Пустомитівського району, що рахується за ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 243,60 грн понесених нею судових витрат.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що відповідач не прийняла спадщину після смерті батька, оскільки не проживала з ним на момент відкриття спадщини, а позивач як спадкоємець за заповітом після смерті спадкодавця в силу частини третьої статті 1268 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є такою, що прийняла спадщину після смерті батька. 
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 12 серпня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 задоволено. Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 06 березня 2019 року скасовано та ухвалено нову постанову, якою відмовлено у задоволенні позову. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 414,90 грн судових витрат.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 не заявляла позовну вимогу про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,0623 га, яка є частиною земельної ділянки загальною площею 0,6235 га, призначену для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства, розташовану на території села Сокільники Сокільницької сільської ради Пустомитівського, а тому суд безпідставно її задовольнив. Правових підстав вважати, що відповідач не прийняла спадщину після смерті батька, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , в суду не було. Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які документи, які можна було б визнати належними та допустимими доказами на підтвердження того, що померлий ОСОБА_3 був власником 27/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги. 
 
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 12 серпня 2019 року, а рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 06 березня 2019 року залишити в силі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції керувався доказами, які не містять інформації щодо предмета доказування, не оцінив належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємозв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на непроживання відповідача разом із спадкодавцем на день його смерті на неї не розповсюджуються положення частини третьої статті 1268 ЦК України, а тому вона зобов`язана була в порядку, визначеному статтями 1269, 1270 ЦК України, в шестимісячний строк з дня відкриття спадщини звернутися до нотаріуса з відповідною заявою про її прийняття. Вказані обставини залишилися поза увагою апеляційного суду, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, та, як наслідок, ухвалення незаконного судового рішення. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Пустомитівського районного суду Львівської області.
 
05 листопада 2019 року справа № 450/1184/15-ц надійшла до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).
 
Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько сторін у справі - ОСОБА_3 .
 
За життя ОСОБА_3 склав заповіт від 07 вересня 2000 року, за яким належне йому на момент смерті майно заповів своїм дочкам - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 порівну. 
 
Згідно з довідкою від 31 березня 2015 року № 246, виданою Виконавчим комітетом Сокільської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, ОСОБА_3 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 , за життя належало 27/50 часток житлового будинку АДРЕСА_1 . У вказаній довідці також вказано, що на момент смерті ОСОБА_3 позивач ОСОБА_1 була зареєстрована та постійно проживала зі спадкодавцем у будинку АДРЕСА_1 , а відповідач ОСОБА_2 з 1998 року була зареєстрована за вказаною адресою, проте не проживала там. 
 
За повідомленням Пустомитівської державної нотаріальної контори від 11 квітня 2016 року № 635/01-16 спадкова справа після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , не заводилася. 
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 27 грудня 2018 року у справі № 450/189/17 ОСОБА_1 було відмовлено в задоволенні її позову до  ОСОБА_2 про визнання відповідача та її сина такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
 
Вказаним рішенням підтверджено факт реєстрації відповідача ОСОБА_2 у спірному будинку.
 
Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
 
Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.
 
За загальним правилом, визначеним частиною першою статті 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
 
Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 
 
Аналогічну норму містить пункт 3.21 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок). 
 
Згідно з пунктом 3.22 глави 10 розділу ІІ Порядку у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.
 
Зі змісту наведених правових норм вбачається, що під постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою.
 
Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 552/2691/16-ц (провадження                  № 61-12св17).
 
Тобто для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України необхідним є встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.
 
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Враховуючи викладене, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог з огляду на те, що наявність в паспорті відповідача відмітки про реєстрацію її місця проживання за однією адресою зі спадкодавцем є належним та допустимим доказом на підтвердження факту її проживання зі спадкодавцем на момент його смерті та прийняття нею спадщини. Заперечуючи факт проживання відповідача разом зі спадкодавцем на день його смерті, позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Наведені в касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та спростував відповідними висновками. Ці доводи не спростовують висновків суду і не впливають на правильність вирішення справи по суті, зводяться до переоцінки доказів та обставин справи, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.
 
Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
Обставини справи встановлені судом апеляційної інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін. 
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Львівського апеляційного суду від 12 серпня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко