ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року	  м. Одеса	Справа № 916/1905/20	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Філінюка І.Г.
суддів Будішевської Л.О., Богатиря К.В.

секретар судового засідання Чеголя Є.О.
за участю:
від ТОВ «Євровектор Плюс» - адвокат Сніцаренко А.А., довіреність б/н   від 02.11.2020;  
Представник ПП «Анта-Д» в судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлявся належним чином. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Приватного підприємства «Анта-Д» 
на рішення Господарського суду Одеської області від 27.10.2020 
по справі №916/1905/20
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОВЕКТОР ПЛЮС»
до відповідача Приватного підприємства «Анта-Д» 
про стягнення коштів.

суддя суду першої інстанції: Петров В.С.
місце винесення рішення: м. Одеса, пр-т Шевченка, 29,  Господарський суд Одеської області
повний текст рішення складено та підписано- 06.11.2020

ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Євровектор Плюс» звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Приватного підприємства «Анта-Д» про стягнення збитків у розмірі 228902,23 грн. та штрафу в сумі 112500,00 грн. 
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань як зберігачем за договором відповідального зберігання від 10.05.2019 щодо повернення переданого на зберігання товару.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 27.10.2020 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Євровектор Плюс» до Приватного підприємства «Анта-Д» про стягнення 341402,23 грн. задоволено.
Стягнуто з Приватного підприємства «Анта-Д» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Євровектор Плюс» збитки в сумі 228902,23 грн., штраф в розмірі 112500,00 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 5121,03 грн. 
Місцевим господарським судом встановлено, що ТОВ «Євровектор Плюс» звернулось до відповідача з вимогою від 31.01.2020 про повернення товару, що перебуває на зберіганні в останнього на підставі договору від 10.05.2019 та акту від 10.05.2019, проте відповідач не здійснив повернення належного позивачу майна, вказаного у вимозі.          Суд дійшов висновку про втрату відповідачем прийнятого на зберігання за спірним договором належного позивачу майна, у зв`язку з чим задовольнив вимоги позивача про стягнення збитків у розмірі вартості втраченого товару в сумі 228902,23 грн. та штрафу у розмірі 112500,00 грн.           Не погоджуючись з вказаним рішенням, Приватне підприємство «Анта-Д» звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 27.10.2020 у справі №  916/1905/20 та ухвалите нове рішення, яким відмовити в задоволені позовної заяви ТОВ «Євровектор Плюс» до Приватного підприємства «Анта-Д» про стягнення збитків у розмірі 228  902,23 грн. та штрафу в сумі 112500,00 грн.
Узагальнені доводи апеляційної скарги:
Скаржник зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що після закінчення строку дії договору відповідального зберігання ТОВ «Євровектор Плюс» не забрав належний йому товар, переданий на зберігання Приватного підприємства «Анта-Д» на підставі відповідного договору відповідального зберігання.
Сторонами у п. 8.1. договору відповідального зберігання від 10.05.2019 встановлено строк дії договору до 31 грудня 2019 року включно.
Відповідач зауважує, що з урахуванням закінчення строку дії договору, зважаючи на правову природу строку договору та наслідків його закінчення, у ПП «Анта-Д» припинився обов`язок виконувати умови укладеного договору.
Крім того, скаржник зазначає, що суд першої інстанції безпідставно вважав встановленим факт надіслання та отримання Приватним підприємством «Анта-Д» вимоги ТОВ «Євровектор Плюс» від 31.01.2020 про повернення переданого на зберігання товару. Матеріали справи не містять щодо цього належних доказів, в описі вкладення у лист, який за твердженням ТОВ «Євровектор Плюс» містив дану вимогу, не значиться трек-номер даного листа, що не дозволяє встановити факт того, що саме ця вимога була вручена відповідачу.
Процесуальний рух справи в суді апеляційної інстанції.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду (головуючий суддя - Філінюк І.Г. судді: Богатир К.В., Бєляновський В.В.) від 11.01.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Анта-Д» на рішення Господарського суду Одеської області від 27.10.2020 у справі №  916/1905/20. Призначено справу № 916/1905/20 до розгляду на 23.02.2021 о 10:00 год.
У зв`язку з тимчасової непрацездатністю судді Бєляновського В.В. з 23.02.2021, розпорядженням керівника апарату суду № 5 від 23.02.2021 призначено повторний автоматизований розподіл справи.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.02.2021, для розгляду апеляційних скарг сформовано колегію суддів у складі головуючого судді - Філінюка І.Г., судді: Богатир К.В., Будішевська Л.О. 
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.02.2021 прийнято справу № 916/1905/20 до провадження у зміненому складі суддів: головуючий суддя Філінюк І.Г. судді: Богатир К.В., Будішевська Л.О.
У судовому засіданні Південно-західного апеляційного господарського суду 23.02.2021 представник ТОВ «Євровектор Плюс» заперечував щодо задоволення апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представник ПП «Анта-Д» в судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлявся належним чином 
Відповідно до частини дванадцятої статті 270 ГПК України, неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Зважаючи на те, що в матеріалах справи містяться докази повідомлення всіх учасників судового процесу, а також те, що явка сторін не визнавалася судом обов`язковою, колегія суддів переходить до розгляду апеляційної скарги по суті.
Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на неї, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи і їх повноту, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.
Фактичні обставини справи встановлені судом першої інстанції.
10 травня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Євровектор Плюс» (поклажодавець) та Приватним підприємством «Анта-Д» (зберігач) було укладено договір відповідального зберігання, згідно п. 1.1. якого зберігач зобов`язується на умовах, встановлених цим договором, зберігати майно поклажодавця протягом обумовленого сторонами строку та повернути це майно поклажодавцю в тому стані, в якому воно було прийняте на зберігання, та/або виконати письмове розпорядження поклажодавця про видачу майна третій особі, яка має відповідно оформлене доручення.
В п. 1.2 договору визначено, що об`єктом зберігання по цьому договору є: фульвогумін (надалі за текстом – «товар»), належний поклажодавцеві на праві власності.
Згідно п. 1.3 договору за умовами цього договору право власності на товар до зберігача не переходить.
Відповідно до п. 2.1 договору зберігач приймає від поклажодавця товар на зберігання за такою адресою: Одеська область, Лиманський район, село Капітанівка, вулиця Миру, будинок 8, яка є місцем зберігання товару.
За умовами п. 2.5 договору за домовленістю сторін вартість товару, що передається на зберігання, встановлюється в національній валюті України - гривні, з визначенням її еквіваленту у доларах США за курсом, що встановлений на міжбанківському валютному ринку України на час закриття торгів у дату, що передує даті підписання акту приймання-передачі товару на зберігання.
Положеннями п. 2.6 договору визначено, що зберігач при прийнятті товару в присутності представника поклажодавця здійснює перевірку зовнішніх його ознак, наявності пошкоджень, кількості тощо, на підтвердження чого підписує акт приймання-передачі товару.
Пунктом 2.7 договору передбачено, що зберігач не має права користуватись товаром особисто та/або надавати можливість користування товаром третім особам.
Зберігач не має права передавати товар третім особам без письмового дозволу поклажодавця (п. 2.8 договору).
За положеннями п. 2.10 договору повернення товару зберігачем поклажодавцю здійснюється в місці зберігання товару, про що сторонами складається та підписується акт повернення товару, який є невід`ємною частиною цього договору.
Згідно п. 3.1 договору зберігач зобов`язаний:
- прийняти на зберігання товар у відповідності до цього договору, оглянути його та підписати акт приймання-передачі товару (п. 3.1.1);
- повернути товар на першу письмову вимогу поклажодавця, в тому стані, в якому він був прийнятий на зберігання, у вказаний в такій вимозі строк (п. 3.2.2);
- вжити всіх необхідних заходів для збереження товару у належному стані від загибелі, крадіжки, пошкодження, втрати, у тому числі забезпечити дотримання протипожежних, санітарних, охоронних та інших вимог, встановлених законодавством та іншими правовими актами (п. 3.2.3);
- надавати можливість поклажодавцю перевіряти, оглядати, лічити товар, який переданий на зберігання (п. 3.2.4);
- нести повну відповідальність за втрату (нестачу) або пошкодження товару, що знаходиться на зберіганні, незалежно від причини пошкодження або втрати (нестачі) згідно з чинним законодавством України та відшкодувати поклажодавцю всі збитки, завдані внаслідок невиконання або неналежного виконання зберігачем своїх обов`язків за цим договором (п. 3.2.5);
- якщо виконання цього договору переривається або ускладнюється внаслідок порушення зберігачем своїх зобов`язань, останній повинен повністю компенсувати поклажодавцю всі завдані у зв`язку з цим збитки та понесені витрати і сплатити поклажодавцю штраф у розмірі 50% вартості переданого на зберігання товару за цим договором (п. 3.2.6);
- зберігач не має права змішувати передані йому на зберігання поклажодавцем товари з будь-якими іншими товарами та речами (п. 3.2.7);
- зберігач не має права змінювати місце зберігання товару, визначене у п. 2.1. цього договору без попереднього письмового погодження поклажодавця. У випадку порушення зобов`язань, передбачених даним пунктом договору, зберігач зобов`язаний сплатити поклажодавцю штраф у розмірі 50% вартості переданого на зберігання товару, а також нести іншу відповідальність, передбачену даним договором та чинним законодавством України (п. 3.2.8).
Відповідно до п.п. 3.3.2 п. 3.3 договору поклажодавець має право вимагати від зберігача відшкодування всіх збитків (витрат), завданих внаслідок невиконання або неналежного виконання зберігачем своїх обов`язків за цим договором.
В п. 3.4 договору визначено, що поклажодавець зобов`язаний передати на зберігання товар у строк, передбачений цим договором (п. 3.4.1); проводити оплату послуг зберігача відповідно до умов цього договору (п. 3.4.2); по закінченні строку зберігання або у випадках дострокового розірвання договору забрати товар у зберігача на умовах, визначених даним договором (п. 3.4.3).
За умовами п. 5.1 договору зберігач несе повну відповідальність за збереження і цілісність товару в розмірі вартості втраченого товару, а за пошкодження товару - у розмірі суми, на яку знизилась його вартість. При цьому для визначення вартості втраченого або пошкодженого товару сторони обумовили відповідні положення про індексацію. 
Згідно п. 6.1 договору усі спори і розбіжності, що виникли між сторонами за цим договором, вирішуються шляхом переговорів. При недосягненні згоди спір вирішуються в судовому порядку відповідно до законодавства України (п. 6.2 договору).
За положеннями п. 8.1 договору останній набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2019 року включно. Будь - які зміни та доповнення до цього договору вносяться за згодою сторін шляхом підписання додаткових угод до цього договору (п. 9.1 договору).
Згідно п. 9.2 договору всі додатки, зміни та доповнення до цього договору з моменту набрання ним чинності стають невід`ємною складовою частиною цього договору.
Позивач на виконання умов вказаного договору відповідального зберігання від 10.05.2019 передав за актом прийому-передачі від 10.05.2019 на зберігання відповідачу товар – фульвогумін у кількості 1000 л на загальну суму 225000,00 грн. Вказаний акт підписано сторонами, що засвідчено печатками підприємств (а.с. 11).
Строк зберігання товару сплинув 31.12.2019 у зв`язку з закінченням строку дії договору, у зв`язку з чим відповідно до п. 3.4.3 договору позивач як поклажодавець зобов`язаний був забрати товар у відповідача як зберігача.          
Як свідчать матеріали справи, ТОВ «Євровектор Плюс» звернулось до відповідача з вимогою від 31.01.2020 вих. № 1/3 про повернення товару, що перебуває на зберіганні в останнього на підставі договору від 10.05.2019 та акту від 10.05.2019. У вказаній вимозі позивач просив відповідача повернути переданий на відповідальне зберігання зазначений вище товар, належний ТОВ «Євровектор Плюс», у термін до 10 лютого 2020 року. Наразі слід зазначити, що вказана вимога позивача була отримана відповідачем 13.02.2020 згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.
Проте, як встановлено судом першої інстанції та не спростовано відповідачем, останній не здійснив повернення належного позивачу майна, вказаного у вимозі.
25.02.2020 представникам позивача було здійснено виїзд за місцем знаходження товару: Одеська область, Лиманський район, с. Капітанівка, для перевірки наявності переданого відповідачу на відповідальне зберігання товару за договором відповідального зберігання від 10.05.2019, за результатами якої товар не виявлено, про що складено акт про відсутність товару від 25.02.2020. Як зазначено в акті, директором зберігача повідомлено, що товар використано ПП «Анта-Д» у своїй господарській діяльності, з огляду на що повернути його власнику не виявляється можливим.
Позиція Південно – західного апеляційного господарського суду.
Предметом спору у справі, яка розглядається, є стягнення збитків у розмірі 228902,23 грн., що складають вартість неповернутого зі зберігання товару та штрафу в сумі 112500,00 грн.
До регулювання спірних правовідносин, що випливають зі зберігання товарів за договором складського зберігання, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.
Так, укладений між сторонами по справі договір за своєю правовою природою є договором зберігання та є підставою для виникнення у сторін за цим договором господарських зобов`язань відповідно до ст.ст. 173, 174 ГК України (ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України), і згідно ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання його сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.
Статтею 938 вказаного Цивільного кодексу України встановлено, що зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.
Відповідно до ч. 1 ст. 942 ЦК України зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.
Відповідно до ч. 1 ст. 949 ЦК України зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.
Одночасно, згідно положень ст. 953 ЦК України зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився. 
В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.
Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).
За змістом п.п. 3.2.2, 3.2.5 договору від 10.05.2019 відповідач зобов`язався повернути товар на першу письмову вимогу поклажодавця, в тому стані, в якому він був прийнятий на зберігання, у вказаний в такій вимозі строк, а також нести повну відповідальність за втрату (нестачу) або пошкодження товару, що знаходиться на зберіганні, незалежно від причини пошкодження або втрати (нестачі) згідно з чинним законодавством України та відшкодувати поклажодавцю всі збитки, завдані внаслідок невиконання або неналежного виконання зберігачем своїх обов`язків за цим договором.
При цьому відповідач при укладенні договору погодився, що не має права користуватись товаром особисто та/або надавати можливість користування товаром третім особам, а також не має права передавати товар третім особам без письмового дозволу поклажодавця (п. 2.7, 2.8 договору).
Таким чином, зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві товар, який був прийнятий на зберігання, а відшкодувати збитки зобов`язаний лише у випадку втрати (нестачі) або його пошкодження. 
Оскільки, відповідач власником товару, що був йому переданий позивачем, не був, то відповідно до умов договору і положень ст. 942 ЦК України він був зобов`язаний зберігати переданий позивачем товар та повернути його позивачу відповідно до вимог ст. 953 ЦК України та умов договору. 
Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідачем переданий йому на відповідальне зберігання товар відповідно до умов спірного договору від 10.05.2019 та акту приймання-передачі від 10.05.2019 повернуто не було. Адже, доказів повернення позивачу товару відповідач до суду не надав. 
Поряд із цим позивач наполягає, що передане відповідачу за Договором майно, є втраченим.
Згідно з частинами першою та третьою статті 950 Цивільного кодексу України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах. Зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі після закінчення строку зберігання лише за наявності його умислу або грубої необережності.
У статті 951 Цивільного кодексу України визначено, що збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: 1) у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; 2) у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість. Якщо внаслідок пошкодження речі її якість змінилася настільки, що вона не може бути використана за первісним призначенням, поклажодавець має право відмовитися від цієї речі і вимагати від зберігача відшкодування її вартості.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, у вигляді відшкодування збитків (пункт 4 статті 611 Цивільного кодексу України).
Окрім того, згідно зі статтею 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з нормами статті 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків.
Частиною 2 статті 22 Цивільного кодексу України передбачено, що збитками, зокрема є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Відповідно до статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.
Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.
У статті 225 Господарського кодексу України закріплено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: -вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; -додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; -неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; -матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.
Для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності, як відшкодування збитків, необхідною є наявність всіх чотирьох умов відповідальності, а саме: -протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов`язання; -наявність збитків; -причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення боржником зобов`язання, а не якихось інших обставин, зокрема дій самого кредитора або третіх осіб; -вина боржника.
В пункті 3.2.6 договору від 10.05.2019 сторони погодили, якщо виконання цього договору переривається або ускладнюється внаслідок порушення зберігачем своїх зобов`язань, останній повинен повністю компенсувати поклажодавцю всі завдані у зв`язку з цим збитки та понесені витрати.
Крім того, сторони в п. 5.1 договору передбачили, що зберігач несе повну відповідальність за збереження і цілісність товару в розмірі вартості втраченого товару. При цьому для визначення вартості втраченого або пошкодженого товару сторонами визначено порядок індексації. Зокрема, проіндексована вартість товару визначається таким чином: ПВТ = (К2/К1) х СП, де ПВТ - проіндексована вартість товару, яка підлягає сплаті зберігачем поклажодавцю у зв`язку з втратою або пошкодженням товару, ВТ - вартість товару, зазначена в акті приймання-передачі, К2 - курс гривні до долару США, встановлений на міжбанківському валютному ринку на дату (на час закриття торгів), що передує даті сплати за втрачений або пошкоджений товар, К1 - курс гривні до долару США, встановлений на міжбанківському валютному ринку України на час закриття торгів у дату, що передує даті підписання акту приймання-передачі товару на зберігання. Якщо К2 є меншим за К1, то ПВТ дорівнює ВТ. Порядок індексації вартості товару не є відповідальністю зберігача або іншим правовим наслідком порушення ним свого зобов`язання.
Для показника К2 сторони використовують курс продажу банками долару США за гривні на міжбанківському валютному ринку України на час закриття торгів, інформацію про який сторони одержують із веб-сторінки (показник ASK на веб-сторінці http://minfin.com.ua/) в огляді попереднього фінансового дня. Якщо показник К2 неможливо встановити з причини непрацездатності веб-сторінки http://minfin.com.ua/, то він дорівнює офіційному курсу гривні до долару США, встановленого Національним банком України у найближчий попередній до дати платежу день.
При зверненні поклажодавця до суду з позовною заявою про стягнення зі зберігача вартості втраченого або пошкодженого товару, показник К2 визначається станом на дату складання позовної заяви поклажодавцем про стягнення із зберігача вартості втраченого або пошкодженого товару. Якщо показник К2 під час розгляду справи в суді зменшується, то перерахунок суми індексації вартості товару не проводиться. Якщо показник К2 під час розгляду справи в суді збільшується порівняно із таким показником на дату складання позовної заяви, то поклажодавець має право провести перерахунок суми індексації вартості втраченого або пошкодженого товару на день подання заяви про збільшення позовних вимог.
Оскільки матеріалами справи підтверджено, а відповідачем не спростовано, що   на момент формування вимоги про відшкодування збитків та на протязі розгляду даної справи, відповідач не повернув позивачу товар – фульвогумін у кількості 1000 л на загальну суму 225000,00 грн., взятого на зберігання, є правильними висновки суду першої інстанції про протиправність поведінки відповідача. При цьому відповідач не надав до справи доказів відшкодування вартості цього майна позивачу.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності у відповідача обов`язку по відшкодуванню збитків, завданих втратою майна, що передано позивачем за актом приймання-передачі від 10.05.2019, у розмірі проіндексованої вартості товару, яка складає за розрахунком позивача 228902,23 грн. Вказаний розрахунок відповідачем не було оспорено в апеляційній скарзі.. 
Щодо вимог позивача про стягнення нарахованого штрафу у розмірі 112500,00 грн. колегія суддів також погоджується з позицією суду першої інстанції та зазначає наступне.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).
Частиною 1 ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Штрафними санкціями у ГК України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка,  штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 ГК України).
Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.  Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Згідно з ч. 4 ст. 231 ГК України розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Відповідно до пункту 3.2.6 договору, якщо виконання цього договору переривається або ускладнюється внаслідок порушення зберігачем своїх зобов`язань, останній повинен повністю компенсувати поклажодавцю всі завдані у зв`язку з цим збитки та понесені витрати і сплатити поклажодавцю штраф у розмірі 50% вартості переданого на зберігання товару за цим договором. Вказані умови договору кореспондують з п. 5.2 договору, за яким у випадку неповернення зберігачем товару поклажодавцю за першою вимогою останнього, зберігач повинен сплатити поклажодавцю неустойку в розмірі 2% вартості переданого на зберігання за цим договором товару за кожний день затримки, але не більше 50% вартості переданого на зберігання товару. Обов`язок по сплаті передбаченої вказаним пунктом договору неустойки виникає у зберігача й внаслідок неможливості повернення товару поклажодавцю по причині його втрати або пошкодження.      
Як встановлено вище, відповідач мав повернути переданий йому на зберігання товар за вимогою позивача не пізніше 10.02.2019, однак не здійснив його повернення. Відтак, починаючи з 11.02.2019 у відповідача існує прострочення виконання зобов`язань з повернення товару з відповідального зберігання, внаслідок чого відповідач має сплатити штраф у розмірі 50% вартості переданого на зберігання товару за цим договором.
Позивачем здійснено розрахунок штрафу у розмірі 112500,00 грн. (225000,00 грн./50%). Розрахунок штрафу відповідає вимогам чинного законодавства, фактичним обставинам справи та умовам договору, отже вимога про стягнення з відповідача штрафу у вищевказаному розмірі також підлягає задоволенню.
Відхилення аргументів апеляційної скарги. 
Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги, що з урахуванням закінчення строку дії договору у ПП «Анта-Д» припинився обов`язок виконувати умови укладеного договору та зазначає наступне. 
Стаття 599 Цивільного кодексу України та стаття 202 Господарського кодексу України встановлюють, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Поряд з належним виконанням законодавство передбачає і інші підстави припинення зобов`язань (прощення боргу, неможливість виконання, припинення за домовленістю, передання відступного, зарахування). Однак, чинне законодавство не передбачає таку підставу припинення зобов`язання як закінчення строку дії договору.
Тобто, зобов`язання, невиконане належним чином, продовжує існувати, незважаючи на закінчення строку дії договору.
Щодо посилання скаржника, що суд першої інстанції безпідставно вважав встановленим факт надіслання та отримання Приватним підприємством «Анта-Д» вимоги ТОВ «Євровектор Плюс» від 31.01.2020 про повернення переданого на зберігання товару, колегія суддів зазначає наступне.
Так, факт направлення вказаного листа підтверджується доданими до позовної заяви копіями опису вкладення в цінний лист та накладною ПАТ «Укрпошта» від 31.01.2020  (т.1 а.с.13).
Щодо не зазначення в опису вкладення трек-номер даного листа, колегія суддів зазначає, що згідно зі статтею 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Колегія суддів зауважує, що докази на підтвердження направлення вимоги від 31.01.2020 вих. № 1/3 про повернення товару позивачем, є в своїй сукупності більш вірогідними, ніж дані, що наводяться на спростування такої обставини відповідачем.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до цитування норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини та умови Договору і не містять в собі посилань на будь-які порушення з боку місцевого господарського суду, в зв`язку із чим не приймаються до уваги колегією суддів як такі, що носять декларативний характер.
Висновки суду апеляційної інстанції.
Згідно статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Будь-яких підстав для скасування рішення господарського суду за результатами його апеляційного перегляду колегією суддів не встановлено. 
За вказаних обставин оскаржуване рішення господарського суду підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги – залишенню без задоволення із віднесенням витрат на оплату судового збору за подачу апеляційної скарги на скаржника.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276-277, 281-284, 339-343 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд –
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Анта-Д» - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Одеської області від 27.10.2020 у справі №  916/1905/20 – залишити без змін..
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Приватне підприємство «Анта-Д».
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у строки, передбачені статтею 288 ГПК України.
Повний текст постанови складено 23.02.2021.

Головуючий суддя                                                                      І.Г. Філінюк 

Суддя                                                                                          К.В. Богатир   

Суддя                                                                                          Л.О. Будішевська