Постанова
Іменем України                                             
 
17 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 756/11440/19
провадження № 61-16137 св 20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Російська Федерація,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 березня 2020 року у складі судді Диби О. В. 
та постанову Київського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року
у складі колегії суддів: Вербової І. М., Саліхова В. В., Поліщук Н. В., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Російської Федерації про відшкодування майнової та моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що у квітні 2014 року, після незаконної анексії Російською Федерацією Автономної Республіки Крим, розпочався черговий етап збройної агресії Російської Федерації проти України, у ході якого були окуповані частина Донецької та Луганської областей України. 
Вказував, що він був зареєстрований та проживав за адресою: 
АДРЕСА_1 . Внаслідок збройної агресії Російської Федерації він разом із малолітнім сином покинув тимчасово окуповану територію України та переїхав до міста Києва. 
Зазначав, що незаконними діями відповідача йому завдано майнової шкоди, оскільки він не мав можливості розпоряджатися своєю квартирою та отримувати орендні платежі від її передачі в оренду третім особам. 
Розмір упущеної вигоди обчислено ним з урахуванням середньомісячної вартості оренди двокімнатної квартири у місті Донецьку і склала 
540 000,00 грн (19 459,46 Євро). Крім того, неправомірними діями відповідача йому завдано моральної шкоди, яка полягала у тому, що він був змушений змінити місце проживання, шукати додатковий заробіток для оренди житла і була ним оцінена у розмірі 35 000,00 Євро, що еквівалентно 971 250,00 грн.
З урахуванням наведеного,  ОСОБА_1 просив суд задовольнити його позов.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
 
Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 13 березня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення. 
Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав суду доказів на підтвердження розміру завданої йому шкоди 
та правомірності стягнення такої з відповідача. При цьому вимоги позивача не можуть бути предметом судового розгляду, оскільки у матеріалах справи відсутня згода компетентних органів Російської Федерації на пред`явлення до неї позову та залучення до участі у справі як відповідача відповідно 
до частини першої статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право». Натомість, позивачем не зазначено обставини, які б усували визначений вказаною нормою судовий імунітет та можливість розгляду судом цивільно-правового спору між позивачем та Російською Федерацією.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 березня 2020 року залишено без змін.
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що судом першої інстанції вірно з`ясовані фактичні обставини справи та дана їм належна правова оцінка, а висновки суду підтверджуються матеріалами справи 
та ґрунтуються на нормах діючого законодавства.
Апеляційний суд вказав, що вчинення щодо іноземної держави таких процесуальних дій, як пред`явлення позову, залучення її до участі у справі 
як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, 
яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших заходів забезпечення позову, звернення стягнення на таке майно, є можливим лише за наявності згоди компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачене міжнародним договором України або законом України.
У матеріалах справи відсутня згода компетентних органів Російської Федерації на пред`явлення до неї позову та залучення до участі у справі 
як відповідача, а суд позбавлений можливості вирішити питання щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача шкоди 
у заявленому розмірі.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У листопаді 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 30 вересня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позов.
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 
ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду 
від 06 листопада 2020 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків.
У наданий судом строк заявник направив матеріали на усунення недоліків, зазначених в ухвалі Верховного Суду від 06 листопада 2020 року.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу 
№ 756/11440/19 із Оболонського районного суду міста Києва та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу. 
У грудні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2020 справу призначено 
до судового розгляду. 
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неповно з`ясували фактичні обставини справи, неповно дослідили та надали правову оцінку наявним у справі доказам. 
Посилається на судову практику судів першої та апеляційної інстанції 
у відповідній категорії справ та вказує про відсутність правового висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах. Вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій помилково застосовано частину першу статті 79 Закону України 
«Про міжнародне приватне право», оскільки Російська Федерація, 
як держава-агресор, грубо порушила норми та принципи міжнародного права, які є спеціальними нормами, що регулюють спірні правовідносини. Крім того, Російська Федерація бере участь у справі як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає як сторона чи третя особа 
у справі позовного провадження.
 
Відзив на касаційну скаргу до суду не надходив.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Згідно з довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується 
з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції від 15 жовтня 2014 року № 3005000119, ОСОБА_1 взято на облік як внутрішньо переміщену особу (а. с. 6)
ОСОБА_1 на праві власності належить квартира    АДРЕСА_2 (а. с. 14, 15).
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального 
чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог                              
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.
Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначається статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлюється особливий правовий режим на цій території, визначаються особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.
Частиною четвертою статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, 
що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається 
на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права.
Згідно з Віденською конвенцією про дипломатичні зносини від 18 квітня 1961 року, стороною якої є Україна, до іноземної держави, її дипломатичних представництв і консульських установ застосовується судовий імунітет.
Відповідно до Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента України від 10 червня 1993 року № 198/93, держава гарантує додержання положень зазначеної Конвенції.
Крім того, порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча 
б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України «Про міжнародне приватне право», який застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом.
Стаття 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.
Відповідно до частини четвертої статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права України, її майну або представникам в іноземній державі 
не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.
Таким чином, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.
Найважливішою ознакою для держави є суверенітет, оскільки саме суверенітет становить основну відправну засаду для її правосуб`єктності.
Суверенітет держави має вияв у двох сферах внутрішній та зовнішній. 
У зовнішній сфері суверенітет означає незалежність, самостійність 
і непідпорядкованість держави іншим державам.
У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується 
на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. 
Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої держави.
Таким чином, бути учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.
 
Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду 
із позовом до Російської Федерації про відшкодування майнової 
та моральної шкоди.
Вирішуючи справу, суди попередніх інстанцій з посиланням на відповідні норми законодавства вказали на те, що відповідач має в Україні судовий імунітет, а отже, необхідна згода дипломатичного представництва 
на пред`явлення до нього позову.
 
Разом із цим, статтею 4 ЦПК Українизакріплено право кожної особи 
в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до вимог статті 12 ЦПК Українисторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (а отже, і рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості).
Відповідно до положень про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента від 10 червня 1993 року № 198/93, Україна гарантує додержання положень Віденської конвенції 1961 року та Віденської конвенції про консульські зносини від 24 квітня 1963 року.
 
Пред`явлення позову до іноземної держави, забезпечення позову 
і звернення стягнення на майно іноземної держави, яке знаходиться 
в Україні, відповідно до статті 32 Віденської конвенції 1961 року можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави.
Положення зазначеної норми міжнародного договору конкретизовано 
у статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право».
Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, суд першої інстанції 
на порушення наведених норм міжнародного права й норм ЦПК України перед вирішенням питання про відкриття провадження у справі не надіслав відповідачу у встановленому порядку позовної заяви із додатками 
і не з`ясував, чи є згода дипломатичного представництва Російської Федерації як компетентного органу держави Російської Федерації 
на розгляд спору в судах України. 
Суд апеляційної інстанції, залишаючи заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 березня 2020 року без змін, на вказане 
не звернув увагу. 
З`ясування цього питання має істотне значення для правильного вирішення справи, оскільки від цього залежить, чи має суд право здійснювати подальші процесуальні дії. За відсутності такої згоди іноземна держава 
не може одержати правового статусу відповідача в цивільному процесі України.
При цьому вчиняти такі процесуальні дії повинен не позивач при пред`явленні до суду позову, а саме суд. 
До аналогічних висновків у подібних справах незмінно доходить Верховний Суд у постановах: від 13 травня 2020 року у справі № 711/17/19 (провадження № 61-10776св19); від 03 червня 2020 року у справі                   № 357/13182/18 (провадження № 61-12202св19); від 03 червня 2020 року        у справі № 711/14/19 (провадження № 61-12536св19); від 09 вересня 
2020 року у справі № 321/211/20 (провадження № 61-8142 св 20).
Усунути ці недоліки на стадії касаційного перегляду, враховуючи повноваження Верховного Суду та межі перегляду справи в касаційній інстанції (стаття 400 ЦПК України), є неможливим, оскільки суди по суті не досліджували докази у справі, не надавали їм оцінки, а виходили із формальних підстав, що у матеріалах справи відсутня згода компетентних органів Російської Федерації на пред`явлення до неї позову.
Відповідно до пункту 1 частини третьої та частини четвертої 
статті 411 ЦПКУкраїни підставою для скасування судового рішення 
та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані 
у справі докази.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. 
У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
За таких обставин оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 вересня 
2020 року скасувати, справу передати до суду першої інстанції на новий розгляд зі стадії відкриття провадження у справі.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
  Головуючий   Судді:	   Д. Д. Луспеник   І. А. Воробйова   Б. І. Гулько   Г. В. Коломієць   Р. А. Лідовець