ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року	Львів	Справа № 380/6846/20 пров. № А/857/14177/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача:                                                  Гінди О.М.,
суддів:                                                                      Ніколіна В.В., Пліша М.А.,
за участю секретаря судових засідань –                     Михальської М.Р.,                                
розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2020 року (головуючий суддя: Хома О.П., місце ухвалення - м. Львів) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України   про зобов`язання вчинити дії, –

встановив:

ОСОБА_1 , 20.08.2020, через засоби поштового зв`язку, звернувся з позовом до суду, в якому просив зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України виплатити на його користь компенсацію за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.07.2017 по 17.07.2020 у сумі 162286 грн 08 коп.
Обґрунтовує позов тим, що при звільненні з військової служби 25.07.2017 відповідач не здійснив з ним повний розрахунок, зокрема не виплатив компенсацію за невикористану додаткову відпустку. Позивач 22.04.2020 звернувся до відповідача з заявою про виплату такої компенсації. Листом від 25.06.2020 відповідач відмовив у виплаті компенсації за невикористану додаткову відпустку. Позивач 06.07.2020 звернувся до суду з позовом про зобов`язання відповідача виплатити компенсацію за невикористану додаткову відпустку за період з 2015 по 2017 роки. Проте, 17.07.2020 на рахунок позивача від відповідача поступили кошти, а саме грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку. У зв`язку з чим позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату йому середньомісячного заробітку з моменту його звільнення по момент фактичної виплати тобто за час затримки виплати з 26.07.2017 по 17.07.2020. Відповідачем надіслано відповідь від 12.08.2020, якою відмовлено у виплаті компенсації за весь час затримки розрахунку при звільнені. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2020 року позов задоволено частково. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної Гвардії України виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 26.07.2017 по 16.07.2020 в розмірі 6277 грн 02 коп, з урахуванням податків, зборів та інших платежів відповідно до вимог чинного законодавства.
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, посилається на те, що позивач звернувся до суду з пропуском строку, який встановлено ст. 122 КАС України, а саме через 3 роки після звільнення з військової служби, а тому повинні застосовуватися наслідки, передбачені ст. 123 КАС України.
Позивачем, 19.01.2021 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Представник відповідача Агафонова Ю.П., апеляційну скаргу підтримала, пояснення надала аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, просить її задовольнити.
Позивач у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, його участь в судовому засіданні обов`язковою не визнавалась. Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволеною з таких мотивів.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з неспівмірності заявлених до стягнення сум середнього заробітку, зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, а тому дійшов висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи є сума до стягнення в розмірі 6277 грн 02 коп.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу в/ч НОМЕР_1 на посаді старшого стрільця 2-го відділення 1-го стрілецького взводу 4-ї стрілецької роти 2-го стрілецького батальйону у званні старшого солдата.
ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням від 22.06.2015 серії НОМЕР_2 .
Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 25.07.2017 № 50о/с ОСОБА_1 звільнено в запас Збройних Сил України відповідно до підпункту «ї» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 25.07.2017 № 185 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 25.07.2017.
Однак, наказ від 25.07.2017 № 185 не містить відомостей щодо виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за  2015-2017 роки.
ОСОБА_1 22.04.2020 звернувся до в/ч НОМЕР_1 з заявою про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки.
Листом від 25.06.2020 № 50/02/22-948 відповідач повідомив позивачу, що в/ч НОМЕР_1 щодо усіх виплат керується наказом командувача Національної Гвардії України від 15.03.2018 № 200. У вказаному документі відсутній порядок виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки військовослужбовцям, які не звертались з відповідним рапортом про виплату їм грошової компенсації до виключення зі списків військової частини. Також в/ч НОМЕР_1 повідомила ОСОБА_1 , що йому не відмовлено у виплаті компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, проте така виплата повинна здійснюватися в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до в/ч НОМЕР_1 про виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 25.07.2017.
Ухвалою від 16.07.2020 у справі № 380/5416/20 відкрито провадження за вищевказаним позовом.
На картковий рахунок ОСОБА_1 17 липня 2020 року від в/ч НОМЕР_1 поступили кошти, а саме грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку у розмірі 6273,76 грн.
Ухвалою від 29.07.2020 провадження у справі № 380/5416/20 закрито за заявою ОСОБА_1 
ОСОБА_1 03.08.2020 звернувся до в/ч НОМЕР_1 з заявою про виплату йому середнього заробітку за час затримки виплати у вигляді грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2017 роки.
Листом від 12.08.2020 № 50/02/33-1173 в/ч НОМЕР_1 відмовлено у задоволенні заяви позивача з тих підстав, що на військовослужбовців не поширюється норми статті 117 Кодексу законів про працю України, так як проходження військової служби регулюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Положенням про проходження громадянами України військової служби Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі Закон № 2011-ХІІ).
Відповідно до   ст. 1 Закон № 2011-ХІІ, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно ч. 2 ст. 1, 2 Закону № 2011-ХІІ,  у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Частина 1, 2 ст. 9 Закон № 2011-ХІІ передбачає, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до ч. 1 ст. 9-1 Закон № 2011-ХІІ, речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України – для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Згідно абз. 1 п. 2 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 № 178 (далі  Порядок № 178) виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.
Відповідно до п. 3 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
Пункт 4 Порядку № 178 передбачає, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що позивача наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 25.07.2017 № 50о/с звільнено в запас Збройних Сил України відповідно до підпункту «ї» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій виплачена, згідно платіжного доручення № 2391 (а. с. 51), лише 17.07.2020.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що ч. 6  ст. 7 КАС України, передбачено, що у разі відсутності  закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує  закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого  закону  суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія  закону  та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.
Приписами  ст. 116 КЗпП України  передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану нею суму.
Відповідно до  ст. 117 КЗпП України  в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому, працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
При цьому, норми  КЗпП України  не поширюються на військовослужбовців Національної гвардії України, в частині порядку та умов визначення оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Однак, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців Національної гвардії України, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних    сум при звільненні, а тому суд апеляційної інстанції вважає, що до спірних правовідносин необхідно застосувати аналогію  закону, зокрема, норми ст. ст.  116,  117 КЗпП, які передбачають відповідальність роботодавців за затримку розрахунку при звільненні.
Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах викладена у постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16.
Таким чином, на думку суду апеляційної інстанції, є помилковим покликання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, що оскільки позивачу своєчасно виплатили грошове забезпечення, то позивач не має права на виплату середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсація за невикористану додаткову відпустку учаснику бойових дій.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що під час судового розгляду вказаної справи встановлено, що на день звільнення позивача у запас йому не виплачена грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, тобто при звільненні, відповідач не провів повного розрахунку з ним. Отже, позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку, у відповідності до приписів  ст. 117 КЗпП України.
Враховуючи наведене вище, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що на користь позивача підлягає стягненню компенсація за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 26.07.2017 по 17.07.2020.
Разом з тим, щодо самого розміру компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні, який належить до стягнення на користь позивача, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п. 8 зазначеного Порядку).
Встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, суд апеляційної інстанції враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц, згідно яких, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Крім цього, Велика Палата Верховного Суду у зазначеному судовому рішенні вказала, що відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованому у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати такі критерії:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах,   співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідно до п. 94.5. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 - 2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.
Згідно з даними, які розміщені на офіційному сайті Національного банку України за адресою: «https: bank.gov.ua/markets/interest-rates/», середньозважена облікова ставка за кредитами: з 26.07.2017 по 26.10.2017 (92 днів) – 12,5% річних; з 27.10.2017 по 14.12.2017 (49 днів) – 13,5% річних; з 15.12.2017 по 25.01.2018 (41 день) – 14,5% річних; з 26.01.2018 по 01.03.2018 (35 днів) – 16% річних; з 02.03.2018 по 12.07.2018 (133 дні) – 17% річних; з 13.07.2018 по 06.09.2018 (56 днів) – 17,5% річних; з 07.09.2018 по 25.04.2019 (231 день) – 18% річних; з 26.04.2019 по 18.07.2019 (84 днів) – 17,5% річних; з 19.07.2019 по 05.09.2019 (49 днів) – 17% річних; з 06.09.2019 по 24.10.2019 (49 днів) – 16,5% річних; з 25.10.2019 по 12.12.2019 (49 днів) – 15,5% річних; з 13.12.2019 по 30.01.2020 (36 днів) – 13,5% річних; з 31.01.2020 по 12.03.2020 (42 дні) – 11% річних; з 13.03.2020 по 23.04.2020 (42 дні) – 10% річних; з 24.04.2020 по 11.06.2020 (49 днів) – 8% річних; з 16.06.2020 по 17.07.2020 (36 днів) – 6% річних.
Виходячи з обсягу несвоєчасно виплаченої грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій (6273,76 грн) приблизна оцінка розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні у спірних правовідносинах, які розумно можна було би передбачити на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами можна розрахувати як розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, що становить 2860 грн 92 коп, тобто:
-           12,5% річних / 365 днів року = 0,03% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 6273,76  грн х 0,03%) х 92 дні = 173,16 грн; 
-           13,5 % річних / 365 днів року = 0,04% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 6273,76  грн х 0,04%) х 49 дні = 122,97 грн; 
-           14,5% річних / 365 днів року = 0,04% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 6273,76  грн х 0,04%) х 41 днів = 102,89 грн; 
-           16% річних / 365 днів року = 0,04% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 6273,76  грн х 0,04%) х 35 днів = 87,83 грн; 
-           17% річних / 365 днів року = 0,05% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 6273,76  грн х 0,05%) х 133 дні = 417,21 грн; 
-           17,5% річних / 365 днів року = 0,05% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 6273,76  грн х 0,05%) х 56 дні = 175,67 грн;
-           18% річних / 365 днів року = 0,05% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 6273,76  грн х 0,05%) х 231 день = 724,70 грн; 
-           17,5 % річних / 365 днів року = 0,05% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 6273,76  грн х 0,05%) х 84 дні = 263,50 грн; 
-           17% річних / 365 днів року = 0,05% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 6273,76  грн х 0,05%) х 49 днів = 153,71 грн; 
-           16,5% річних / 365 днів року = 0,05% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 6273,76  грн х 0,05%) х 49 днів = 153,71 грн; 
-           15,5% річних / 365 днів року = 0,05% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 6273,76  грн х 0,05%) х 49 дні = 122,97 грн; 
-           13,5% річних / 365 днів року = 0,04% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 6273,76  грн х 0,04%) х 39 дні = 97,87 грн;
-           11% річних / 365 днів року = 0,03% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 6273,76  грн х 0,03%) х 42 дні = 79,04 грн; 
-           10% річних / 365 днів року = 0,03% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 6273,76  грн х 0,03%) х 42 дні = 79,04 грн; 
-           8% річних / 365 днів року = 0,02% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 6273,76  грн х 0,02%) х 49 днів = 61,48 грн; 
-           6% річних / 365 днів року = 0,02% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 6273,76  грн х 0,02%) х 36 днів = 45,17 грн; 
Загальна сума розміру ймовірних майнових втрат становить: 173,16 грн + 122,97 грн + 102,89 грн + 87,83 грн + 417,21 грн + 175,67 грн + 724,70 грн + 263,50 + 153,71 грн + 153,71 грн + 122,97 грн + 97,87 грн + 79,04 грн + 79,04 грн + 61,48 грн + 45,17 грн = 2860 грн 92 коп.
Таким чином, враховуючи заявлену до стягнення суму середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, дії позивача та відповідача, наведену вище правову позицію Великої Палати Верховного Суду, суд апеляційної інстанції вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат, розмір компенсації у сумі 2860 грн 92 коп.
Крім цього, слід вказати, що зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.
Також, суд апеляційної інстанції зауважує, що об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (п. 163.1 ст. 163 ПК України).
Відповідно до пп. 164.1.1 п. 164.1 ст. 164 ПК України загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.
Підпункт 168.1.1   п. 168.1   ст. 168 ПК України передбачає, що податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.
Згідно абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Отже, враховуючи те, що обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку із суми доходу та відповідальність за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) податку покладається на юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), суд апеляційної інстанції вважає, що визначення суми податку на доходи фізичних осіб та інших передбачених законом податків, зборів покладається саме на відповідача.
Суд апеляційної інстанції не бере до уваги розрахунок наведений відповідачем в апеляційній скарзі, який проведений виходячи з суми несвоєчасно виплаченої грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій в розмірі - 6277,02, оскільки такий розрахунок необхідно проводити з суми 6273,76 грн, яка виплачена згідно платіжного доручення № 2391 (а. с. 51). Крім цього, апелянтом не вірно вказано розмір облікових ставок протягом періоду за який позивач просить виплатити компенсацію за час затримки розрахунку.
Щодо покликання апелянта на пропуску позивачем строку звернення до суду, то суд апеляційної інстанції вважає такі покликання помилковими з огляду на таке. 
Згідно з ч. 5 ст. 122 КАС України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Тобто, у цій категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, відповідач при виключені позивача зі списків особового складу частини, не здійснено з ним повного розрахунку, а саме не виплачено грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2017 роки.
Позивачу 17 липня 2020 року на картковий рахунок від в/ч НОМЕР_1 поступили кошти, а саме грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку у розмірі 6273,76 грн.
ОСОБА_1 03.08.2020 звернувся до в/ч НОМЕР_1 з заявою про виплату йому середнього заробітку за час затримки виплати у вигляді грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2017 роки.
Однак, відповідач листом від 12.08.2020 № 50/02/33-1173 відмовив позивачу у задоволенні такої заяви. Отже, саме з цього моменту, на думку суду апеляційної інстанції, необхідно обчислювати строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Таким чином, оскільки, з розглядуваним позовом позивач звернувся через засоби поштового зв`язку - 20.08.2020 (а. с. 21), строк звернення до суду, передбачений ч. 5 ст. 122 КАС України, дотримано, а тому підстав для залишення цього позову без розгляду не має.
Також, суд апеляційної інстанції не бере до уваги покликання апелянта щодо порушення позивачем вимог ч. 3 ст. 161 КАС України, стосовно несплати судового збору при поданні позову. Оскільки, порушення прав позивача виникли в період проходження військової служби та такі права нерозривно пов`язані саме із статусом учасника бойових дій, який підтверджується посвідченням від 22.06.2015 серії НОМЕР_2 , а тому ОСОБА_1 при зверненні до суду з цим позовом користується пільгами, визначеними п. 12, 13 ч. 1 ст. 5 Законом України «Про судовий збір».
Враховуючі вищенаведені правові норми та фактичні обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що розмір суми компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні, який належить виплатити на користь ОСОБА_1 , повинен становити 2860,92 грн грн, оскільки вказана сума є орієнтовною оцінкою втрат позивача у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників, тому позов у цій частині підлягає частковому задоволенню.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції при частковому задоволенні позову допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи, що відповідно до приписів ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення та прийняття постанови про часткове задоволення позову. 
Керуючись ст. ст.  310, 317, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд –

постановив:

апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України задовольнити частково. 
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2020 року у справі № 380/6846/20 скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково. 
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ - НОМЕР_3 ) виплатити  ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_4 ) середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку компенсації невикористаних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій при звільненні з військової служби у розмірі 2860 грн 92 коп (дві тисячі вісімсот шістдесят гривень дев`яносто дві копійки), без урахування обов`язкових податків та зборів.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	В. В. Ніколін 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 01.02.2021.