Справа № 129/2714/17
Провадження № 22-ц/801/168/2021
Категорія: 44
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондар О. В.
Доповідач:Копаничук С. Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 року	Справа № 129/2714/17	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого : Копаничук С.Г. (судді-доповідача)
суддів: Оніщука В.В., Медвецького С.К.,
розглянувши в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 30 жовтня 2020 року, ухвалене судом під головуванням судді Бондар О.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи без самостійних вимог - Моторне (транспортне) страхове бюро України, про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ,-
В с т а н о в и в :
У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі – ДТП). Зазначив, що 12.05.2017 року о 15:00 год. по вул. 1-го Травня в м. Гайсині за участю автомобіля «ВАЗ-2105», д.н.з. НОМЕР_1 , під його керуванням, та автомобіля «ВАЗ-21063», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 з вини останнього сталось ДТП, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Гайсинського районного суду від 20.07.2017 року, що набрала законної сили 31.07.2017 року, ОСОБА_1 визнаний винним і притягнутий до відповідальності за ст. 124 КУпАП .Згідно акту здачі-приймання виконаних робіт № 2 від 19.06.2017 року по відновленню автомобіля «ВАЗ-2105» ,вартість таких робіт і матеріалів становила 9700 грн. ОСОБА_1 є інвалідом війни і відшкодування збитків за ДТП мало б проводити Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі МТСБУ), однак він бажає отримати відшкодування саме зі ОСОБА_1 , який є винуватцем дорожньо-транспортної пригоди і до якого він звертався у добровільному порядку, але останній на його пропозиції не реагував. Також зазначив, що ОСОБА_1 , вчинивши ДТП, спричинив йому моральну шкоду, що виразилась в його нервових переживаннях та стражданнях з приводу організації ремонту автомобіля, додаткових зусиль для можливості перевезення своєї онучки з с. Семирічка до школи №7 в м. Гайсині. Посилаючись на ст.1166,1187 ЦК України, просив стягнути з відповідача у відшкодування заподіяної внаслідок ДТП матеріальної шкоди - 9700 грн., моральної шкоди - 20 000 грн. і судові витрати. 
08.10.2018 року ОСОБА_3 подав до суду позовну заяв із змінами ,у якій позовні вимоги не змінив, однак , зазначив в якості третьої особи у справі Моторне транспортне страхове бюро України ( далі МТСБУ)
Рішенням Гайсинського районного суду від 30.10.2020 року, позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 9700 грн. у відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної під час ДТП, в розмірі , 1000 грн - у відшкодування моральної шкоди, а також судові витрати в сумі 2390 грн .В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати через порушення судом норм матеріального та процесуального права, а  у справі ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Вказав, що суд не звернув увагу на те, що при вирішенні спору про відшкодування шкоди заподіяної внаслідок ДТП, у випадку непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення шкоди, є підстави для відмови в задоволені позову.Суд не прийняв до уваги аргументи , що спростовують надані позивачем докази здійснення ним і вартості ремонту автомобіля, які ОСОБА_2 не підписані , в зв`язку з чим не мають юридичної сили. Суд не звернув увагу, що при вирішенні спору про відшкодування шкоди заподіяної внаслідок ДТП, у випадку непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення шкоди, є підстави для відмови в задоволені позову.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду доводи та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
За змістом ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Разом з тим, відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Рішення Гайсинського районного суду від 30.10.2020 року цим вимогам не відповідає.
Відповідно до ст. 264  ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання:  1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;  2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;  3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;  4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Крім того, відповідно до ч.4 ст.265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються, зокрема,  фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. 
  Зі змісту  ст.12 ЦПК України  вбачається, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом і несе  ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Ч. 6 ст. 82 ЦПК України передбачено, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, в питанні, чи мали місце ці дії, (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Відповідно до частини першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана, зокрема, майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб.
Згідно ст.1188 ЦК України шкода ,завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки ,відшкодовується на загальних підставах ,а саме шкода завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно ст.1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність ,у разі недостатності страхової виплати для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.
Згідно ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закону № 1961-IV), ( тут і далі- в редакції на час ДТП) обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Відповідно до п. 1.6 ч. 1 ст.1 Закону № 1961-IV, власниками транспортних засобів є юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.
Згідно ст.22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. 
Згідно п.41.1 ст .41 Закону № 1961-IV  МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння, зокрема, а) транспортним засобом, власник якого не застрахував свою 
цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі; г) особами, на яких поширюється дія пункту 13.1 статті 13 цього Закону.
Відповідно до пункту 13.1 статті 13 Закону № 1961-IV учасники бойових дій та інваліди війни, що визначені законом, інваліди I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним інваліду I групи, у його присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом. 
З п.33.1.4 ст.33 Закону № 1961-IV у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування 
(регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний, зокрема, невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально. 
Як вбачається до п. 35.1 ст. 35 Закону № 1961-IV, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.
Таким чином ,МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: особами, на яких поширюється дія пункту 13.1 статті 13 цього Закону (п.п.«г» п.41.1 ст.41 Закону № 1961-IV).
Згідно п.п. 39.1, 39.2 ст.39 Закону № 1961-IV основними завданнями МТСБУ є : здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом; управління централізованими страховими резервними фондами, що створюються при МТСБУ для забезпечення виконання покладених на нього функцій, тощо.
Відповідно до статті 21 Закону № 1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов`язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров`ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. 
У зв`язку із цим, при пред`явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.
У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.
Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). 
До таких висновків дійшов Верховний Суд у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц,що в силу ч.4 ст.263 ЦПК підлягають застосуванню судом при виборі і застосуванні норм права у спірних правовідносинах.
Як вбачається з матеріалів справи, 12.05.2017 року о 15:00 год. по вул. 1-го Травня в м. Гайсин, Вінницької області, сталось ДТП за участю автомобіля «ВАЗ-2105», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «ВАЗ-21063», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 .
Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу «ВАЗ-2105», д.н.з. НОМЕР_1 , власником автомобіля є ОСОБА_4 (а.с. 7), а власником автомобіля «ВАЗ-21063», д.н.з. НОМЕР_2 , є ОСОБА_1 , що підтверджується технічним паспортом на автомобіль (а.с. 102-103).
На час вчинення ДТП, ОСОБА_1 , як учасник бойових дій, є особою, яка відповідно до п. 13.1 статті 13 Закону № 1961-IV, звільнена від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України.
Згідно акту здачі-приймання робіт№ 2 від 19.06.2017 року, виконаних ФОП ОСОБА_5 , вартість робіт по відновленню автомобіля «ВАЗ-2105» і матеріалів становила 9700 грн., а саме: демонтаж задньої панелі -300 грн., демонтаж крила заднього правого-650 грн., демонтаж крила заднього лівого – 650 грн., демонтаж бампера заднього – 50 грн., демонтаж фар копа – 100 грн., демонтаж підсилювачів багажника – 400 грн., демонтаж піддонів 3 шт. – 300 грн., фарбувальні та рихтувальні роботи – 6000 грн., запасні частини: фаркоп-300 грн., ліхтар задній 2 шт. -300 грн., бампер задній – 600 грн.
Постановою Гайсинського районного суду від 20.07.2017 року, що набрала законної сили 31.07.2017 року, ОСОБА_1 визнаний винним за ст. 124 КУпАП і на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу.
23 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до МТСБУ з повідомленням про ДТП. Даних про те. що з таким повідомленням звертався ОСОБА_2 в матеріалах справи відсутні.
Частково задовольняючи позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди ,суд  виходив з того, що винними діями ОСОБА_1 в ДТП , встановленими постановою Гайсинського районного суду від 20.07.2017 року, ОСОБА_2 було завдано матеріальної шкоди у розмірі 9700 грн., що підлягає відшкодуванню відповідачем, як особою, яка безпосередньо її завдала. Задовольняючи вимоги про стягнення моральної шкоди частково, в розмірі 1 000 грн., суд виходив з того, що протиправними діями відповідача позивачу була завдана моральна шкода у вигляді душевних переживань з внаслідок ушкодження його майна .
Разом з тим, з такими висновками суду погодитись не можна ,так як суд дійшов до них з порушенням норм матеріального і процесуального права.
Так ,суд при оцінці доказів не дотримався вимог ст.89 ЦПК України ,не звернув увагу на те, що позивач ,в порушення ст.12 ЦПК України, не надав і в матеріалах справи відсутні належні, допустимі і достатні докази обставин, що мають значення для розгляду справи , з якими закон пов`язує можливість відшкодування шкоди позивачу відповідачем ,а також не встановив особу, відповідальну за відшкодування у даних правовідносинах.
Зокрема, позивач не надав доказів наявності у нього на час ДТП права власності або правомірності володіння автомобілем «ВАЗ-2105», д.н.з. НОМЕР_1 , оскільки надані ним докази - копія свідоцтва про реєстрацію вказує ,що власником автомобіля являвся ОСОБА_4 ,а нотаріально посвідчена довіреність на ОСОБА_2 і ОСОБА_6 з повноваженнями експлуатації автомобіля і представництва при здійсненні правочинів, пов`язаних з продажем автомобіля, не може являтись таким доказом , оскільки видана ОСОБА_4 через 3 місяці після ДТП - 31.08.2017 року.
Інших доказів, що підтверджували б правомірність володіння автомобілем ОСОБА_2 на час ДТП ,останній не надав.
Також позивач не надав доказів наявності на час ДТП обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності щодо автомобіля «ВАЗ-2105», д.н.з. НОМЕР_1 ,який є необхідним для його експлуатації ,оскільки наданий ним в якості доказу поліс №АК/6734248 від 08.08.2017 року охоплював період з 12.08.2017 року до 11.08.2018 року, тобто , на час ДТП - 12.05.2017 року ще не діяв .
Таким чином , в контексті п. 1.6 ч. 1 ст.1 Закону № 1961-IV відсутні правові підстави вважати ОСОБА_2 власником або особою ,що правомірно володіла транспортним засобом і має право на отримання відшкодування матеріальної та моральної шкоди внаслідок ушкодження майна. 
Крім того, позивач не надав доказів того, що  він, як   водій ,причетний до такої пригоди , відповідно  до п.33.1.4  ст.33 Закону № 1961-IV,  не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП , письмово  надав  повідомлення  про нього МТСБУ  встановленого зразка, а також відомості про  місцезнаходження  свого  транспортного  засобу  та пошкодженого майна,  контактний телефон та свою адресу, а  також  про те, що він , відповідно до  п. 35.1 ст. 35 вказаного Закону, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подав МТСБУ заяву про страхове відшкодування шкоди , заподіяної ОСОБА_1 як особою, яка звільнена від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України згідно п. 13.1 статті 13 Закону № 1961-IV.
У даному випадку позивач заявив вимоги про відшкодування шкоди лише до ОСОБА_1 ,як до особи винної в ДТП, не заявляючи їх до страховика (МТСБУ) 
Незважаючи на це ,вказані деліктні правовідносини поєднані з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ,що регулюються Законом № 1961-IV, який  передбачає покладення  відповідальності  за  заподіяну  шкоду в межах регламентної виплати замість винної, але звільненої законом від обов`язкового страхування відповідальності особи ,на МТСБУ . 
           Отже , відшкодування шкоди  відповідачем  ОСОБА_1  можливе  лише за умови, що згідно з   Законом  № 1961-IV (ст.37) у страховика (МТСБУ) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування ,чого по справі не вбачається чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.
          Згідно   п. 9.2 ст.9 Закону № 1961-IV розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого ,а тому розмір завданої шкоди не перевищує ліміт відповідальності страховика.
Враховуючи вищевказані правові висновки Верховного Суду, покладання обов`язку з відшкодування шкоди у деліктних правовідносинах між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 на останнього ,як на особу, що безпосередньо заподіяла шкоду, проте звільнена державою від обов`язкового страхування відповідальності перед третіми особами, але відповідальним за яку згідно Закону № 1961-IV в межах регламентної виплати є МТСБУ , суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.
         Таким чином  , за заподіяну в ДТП ОСОБА_1 шкоду відповідальною особою і одночасно належним відповідачем у справі в межах суми регламентної виплати являється МТСБУ, а не відповідач ,який законом звільнений від обов`язкового страхування своєї цивільної відповідальності ,як учасник бойових дій, а тому відсутні підстави для задоволення позову до відповідача .
За таких обставин , доводи апеляційної скарги щодо стягнення коштів з неналежного відповідача є підставними, а інші доводи скарги щодо оцінки вартості здійсненого ремонту , правового значення не мають . 
Оскільки суд невірно оцінив докази і встановив обставини справи, допустив невідповідність висновків суду їм, неправильно застосував норми матеріального і порушив норми процесуального права , не врахував висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового рішення - про відмову у задоволенні позову до відповідача ОСОБА_1 . 
       Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
       Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
       За змістом частини 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
        ОСОБА_1 є учасником бойових дій і, відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги. 
       Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, стягненню з позивача на користь держави підлягає сума судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 960 грн.
Керуючись ст .ст. 367,374,376,382 ЦПК України ,-
П о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Гайсинського районного суду від 30 .10.2020 року скасувати .
В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи без самостійних вимог - Моторного (транспортного) страхового бюро України, про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортною пригоди, -відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 960 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий : С.Г. Копаничук

Судді : В.В. Оніщук

С. К. Медвецький