Справа № 128/4570/14-ц
Провадження № 22-ц/801/197/2021
Категорія: 19
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шевчук Л. П.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 року	Справа № 128/4570/14-ц	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О.С. (суддя – доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,
з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – Управління Держземагенства у Вінницькому районі Вінницької області, про скасування рішення третейського суду та визнання недійним державного акта на право власності на земельну ділянку за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Вінницького районного суду Вінницької області у складі судді Шевчук Л. П. від 15 січня 2015 року (дата складення повного тексту рішення відповідає даті його ухвалення), –
                                               встановив:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та просила: скасувати рішення третейського суду, утвореного для вирішення конкретного спору в складі юрисконсульта ОСОБА_3 від 23 червня 2007 року про визнання договору дарування дійсним та визнання права власності на земельну ділянку; визнати недійсним виданий 07 вересня 2007 року на ім`я ОСОБА_2 державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1459 га, кадастровий номер 0520688904:08:001:0100, розташовану на АДРЕСА_1 ; припинити право власності і скасувати реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку; поновити за нею реєстрацію права власності на цю земельну ділянку на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №950340, виданого 18 травня 2007 року Вінницьким районним відділом земельних ресурсів.
В обґрунтування позову зазначала, що відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого Якушинецькою сільською радою 18 травня 2007 року, серія ЯБ №950340, вона є власником земельної ділянки площею 0,1459 га, що розташована на АДРЕСА_1 , кадастровий номер 0520688904:08:001:0100, цільове призначення – для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.
У червні 2007 року вона уклала з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким мала продати земельну ділянку з розстроченням платежу. Вісля цього вона передала ОСОБА_2 оригінал державного акта на земельну ділянку, однак цей договір не відбувся, тому що покупець не виплатив суму грошових коштів за придбання земельної ділянки. Крім того, спірний договір не був посвідчений нотаріально.
В подальшому їй стало відомо, що ОСОБА_2 отримав державний акт на право власності на цю земельну ділянку на підставі рішення третейського суду для вирішення конкретного спору від 23 червня 2007 року, який розглянув спір відповідно до третейської угоди від 23 червня 2007 року, укладеної між нею та ОСОБА_2 .
Ця третейська угода визнана недійсною рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 16 жовтня 2012 року.
ОСОБА_1 особисто участь у засіданні третейського суду не брала, рішення не отримувала. Про вказане рішення третейського суду та про державний акт, виданий на підставі цього рішення ОСОБА_2 , довідалась в травні 2014 року при зверненні до Управління Держземагентства у Вінницькому районі Вінницької області. Таким чином, рішення третейського суду від 23 червня 2007 року, на підставі якого видано державний акт про право власності на земельну ділянку, є незаконним.
Крім того зазначала, що Вінницький районний відділ земельних ресурсів не мав підстав для видачі ОСОБА_2 державного акта на право власності на земельну ділянку на підставі самого лише рішення третейського суду, тому що для виконання рішень третейських судів, які потребували вчинення дій органами державної влади, органами місцевого самоврядування та їх службовими особами, законом було встановлено необхідність отримання виконавчого документу в суді.
Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 15 січня 2015 року позовні вимоги про поновлення реєстрації права власності залишено без розгляду.
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 15 січня 2015 року позов задоволено.
Скасовано рішення третейського суду, утвореного для вирішення конкретного спору в складі юрисконсульта ОСОБА_3 від 23 червня 2007 року, яким визнано дійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1459 га, кадастровий номер 0520688904:08:001:0100, цільове призначення – для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована на АДРЕСА_1 , укладений 23 червня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , та визнано право власності на цю земельну ділянку за ОСОБА_2 .
Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0, 1459 га, кадастровий номер 0520688904:08:001:0100, яка розташована на АДРЕСА_1 , виданий 07 вересня 2007 року на ім`я ОСОБА_2 , серія ЯД № 397126.
Припинено право власності та скасовано реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1459 га, кадастровий номер 0520688904:08:001:0100, яка розташована на АДРЕСА_1 .
Суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 жовтня 2012 року визнано недійсною третейську угоду у формі третейського застереження в договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 23 червня 2007 року, укладеному між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Відповідач визнав позов, що не суперечить вимогам та законним інтересах сторін, не порушує прав та інтересів третіх осіб, тому рішення третейського суду підлягає скасуванню.
Оскільки вимоги про визнання недійсним державного акта, припинення права власності та скасування реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_2 є похідними від вимоги про скасування рішення третейського суду, вони підлягають задоволенню.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, особа, яка не брала участь у справі, – Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі – ПАТ «Дельта Банк»), посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, фактичним обставинам справи, подало апеляційну скаргу, за якою просило рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове – про відмову у позові.
Апеляційна скарга мотивована тим, що 18 грудня 2007 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, згідно з яким банк відкрив позичальнику мультивалютну невідновлювальну кредитну лінію в національній валюті або в іноземних валютах в межах загальної суми, еквівалентної 130 000 доларів США за офіційним курсом НБУ. Банк свої зобов`язання виконав. З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним договором ОСОБА_2 за договором іпотеки Б/Н від 19 вересня 2007 року передав в іпотеку нерухоме майно: земельну ділянку площею 0,1459 га, кадастровий номер 0520688904:08:001:0100, що розташована по АДРЕСА_1 .
Звертало увагу, що згідно з оскаржуваним рішенням третейського суду земельна ділянка була відчужена ОСОБА_4 ОСОБА_2 за безоплатним договором – договором дарування, а тому доводи про неотримання коштів за цю ділянку від ОСОБА_2 в повному обсязі не відповідають дійсності, як і доводи про те, що ОСОБА_4 не знала про розгляд справи третейським судом, тому що про її особисту участь в третейському розгляді зазначено в самому рішенні.
25 квітня 2019 року надійшов відзив Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, у якому вказано на те, що правовідносини, що виникли між сторонами, не впливають на інтереси третьої особи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню частково з огляду на таке.
Частинами першою – четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).
Суд установив, що ОСОБА_4 належала на праві власності земельна ділянка площею 0,1459 га, розташована на АДРЕСА_1 , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 950340, виданим 18 травня 2007 року на підставі рішення 1 сесії 5 скликання Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області від 20 квітня 2006 року.
Рішенням третейського суду, утвореного для вирішення конкретного спору у складі юрисконсульта ОСОБА_3 від 23 червня 2007 року визнано дійсним договір дарування земельної ділянки від 23 червня 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , предметом якого є земельна ділянка площею 0,1459 га, кадастровий номер 0520688904:08:001:0100, цільове призначення – для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Також визнано за ОСОБА_2 право власності на цю земельну ділянку.
На підставі цього рішення ОСОБА_2 07 вересня 2007 року був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №397126.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 жовтня 2012 року визнано недійсною третейську угоду у формі третейського застереження в договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 23 червня 2007 року, укладеному між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .
Звертаючись до суду з позовом у вересні 2014 року, ОСОБА_4 , зокрема, просила скасувати рішення третейського суду, утвореного для вирішення конкретного спору у складі юрисконсульта ОСОБА_3 від 23 червня 2007 року про визнання договору дарування дійсним та визнання права власності на земельну ділянку.
Відповідно до частини першої, другої статті 389-1 ЦПК України 2004 року (в редакції, яка діяла на момент звернення ОСОБА_4  до суду з позовом)  сторони, треті особи, а також особи, які не брали участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов`язки, мають право звернутися до суду із заявою про скасування рішення третейського суду.  Заява про скасування рішення третейського суду подається до суду за місцем розгляду справи третейським судом сторонами, третіми особами протягом трьох місяців з дня прийняття рішення третейським судом, а особами, які не брали участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов`язки, – протягом трьох місяців з дня, коли вони дізналися або повинні були дізнатися про прийняття рішення третейським судом.
Оскільки ЦПК України 2004 року було визначено порядок оскарження рішення третейського суду до суду загальної юрисдикції шляхом подання заяви відповідно до вимог Глави 1 Розділу VII-1 ЦПК України, то суд першої інстанції не мав підстав для задоволення помилково заявленої в порядку позовного провадження вимоги про скасування рішення третейського суду.
Щодо решти позовних вимог суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Частиною третьою статті 55 Закону України «Про третейські суди» у чинній на час видачі державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_5 07 вересня 2007 року редакції установлювалось, що виконання рішення третейського суду, якщо воно потребує вчинення дій органами державної влади, органами місцевого самоврядування та їх службовими особами, здійснюється за умови видачі компетентним судом виконавчого документу.
Порядок видачі виконавчих листів на примусове виконання рішень третейських судів регулювався статтею 56 цього Закону, яка установлювала, що заява про видачу виконавчого документа може бути подана до компетентного суду протягом трьох років з дня прийняття рішення третейським судом. Така заява підлягає розгляду компетентним судом протягом 15 днів з дня її надходження до суду. Про час та місце розгляду заяви повідомляються сторони, проте неявка сторін чи однієї із сторін не є перешкодою для судового розгляду заяви. 
При розгляді заяви про видачу виконавчого документа компетентний суд повинен витребувати справу з постійно діючого третейського суду, в якому зберігається справа, яка має бути направлена до компетентного суду протягом п`яти днів від дня надходження вимоги. У такому випадку строк вирішення заяви про видачу виконавчого документа продовжується до одного місяця. 
Ухвала про видачу виконавчого документа направляється сторонам протягом п`яти днів з дня її прийняття. 
Сторона, на користь якої виданий виконавчий документ, одержує його безпосередньо у компетентному суді. 
Після розгляду компетентним судом заяви про видачу виконавчого документа справа підлягає поверненню до постійно діючого третейського суду. 
Компетентний суд відмовляє в задоволенні заяви про видачу виконавчого документа, якщо: 
1) на день прийняття рішення за заявою про видачу виконавчого документа рішення третейського суду скасовано компетентним судом; 
2) справа, по якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; 
3) пропущено встановлений цією статтею строк для звернення за видачею виконавчого документа, а причини його пропуску не визнані судом поважними; 
4) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди; 
5) третейська угода визнана недійсною компетентним судом; 
6) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам статей 16-19 цього Закону; 
7) рішення третейського суду містить способи захисту прав та охоронюваних інтересів, які не передбачені законами України; 
8) постійно діючий третейський суд не надав на вимогу компетентного суду відповідну справу. 
Отже, чинне на час виникнення цих правовідносин законодавство встановлювало обов`язковий судовий контроль рішень третейських судів, виконання яких потребувало вчинення дій органами державної влади, органами місцевого самоврядування та їх службовими особами. Зокрема, саме шляхом такого контролю (під час вирішення заяви про видачу виконавчого листа) підлягали перевірці доводи позивачки про недійсність третейської угоди, на підставі якої було ухвалено рішення третейського суду, розгляд справи третейським судом без її належного повідомлення тощо.
Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Згідно зі статтею 152 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час звернення позивачки до суду) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: 
а) визнання прав; 
б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; 
в) визнання угоди недійсною; 
г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;
ґ) відшкодування заподіяних збитків; 
д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 87, 90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143146, 149, 151, 153158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.
Таким чином, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.
Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.
Оскільки Вінницький районний відділ земельних ресурсів не мав законних підстав для видачі ОСОБА_2 державного акта на право власності на спірну земельну ділянку на підставі рішення третейського суду від 23 червня 2007 року без виконавчого документа, виданого судом на виконання цього рішення, внаслідок чого було порушено право власності на цю земельну ділянку ОСОБА_4 , то вимога про визнання недійсним виданого 07 вересня 2007 року на ім`я ОСОБА_2 державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,1459 га, кадастровий номер 0520688904:08:001:0100, розташовану на АДРЕСА_1 підлягає задоволенню, але з підстав зазначених у мотивувальній частині цієї постанови, а не через скасування рішення третейського суду, як мотивував своє рішення у цій частині позовних вимог суд першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.
Отже, визнання недійсним правовстановлюючого документу на право власності на земельну ділянку є підставою для внесення до Державного реєстру прав запису про скасування державної реєстрації права власності, зареєстрованого за особою, на яку цей документ бу виданий, в силу закону і не потребує додаткової вказівки про припинення права власності та скасування його державної реєстрації у судовому рішенні.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд, – 
постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.
Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 15 січня 2015 року скасувати.
Позов задовольнити частково.
Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1459 га, кадастровий номер 0520688904:08:001:0100, яка розташована по АДРЕСА_1 , виданий 07 вересня 2007 року на ім`я ОСОБА_2 , серія НОМЕР_1 .
В решті позовних ОСОБА_1 відмовити.
Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
       (Повний текст судового рішення складено 19 лютого 2021 року)

Головуючий                                                         О. С. Панасюк

Судді:                                                                 О. Ю. Береговий

                                                                       Т. М. Шемета