Постанова 
Іменем України
 
17 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 369/5355/17
провадження № 61-915св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С., 
суддів: Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Ткачука О. С.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Крюківщинська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області, 
третя особа - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, третя особа - ОСОБА_2  про визнання недійсними рішень, закасаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 травня 2018 року у складі судді Усатова Д. Д. та постанову Київського апеляційного суду від 06 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Немировської О. В., Чобіток А. О., Ящук Т. І.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, третя особа - ОСОБА_2 про визнання недійсними рішень.
Позовна заява мотивована тим, що вона та ОСОБА_3 протягом 7 років, а саме з 1995 року до 2002 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели господарство. 13 липня 2001 року за рахунок спільних грошових коштів ними придбано у рівних частинах (по Ѕ) житловий будинок на АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_4 , який 13 липня 2001 року посвідчено державним нотаріусом та зареєстровано в Києво-Святошинському БТІ 14 серпня 2001 року за № 668.
Рішенням Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 25 жовтня 2001 року № 75/16 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було надано у спільне користування земельну ділянку 0,24 га для обслуговування саме будинку на АДРЕСА_1 .
05 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області з вимогою про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою на вказану земельну ділянку.
Рішенням Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 07 липня 2016 року № 15/48 їй було відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту відводу вищезазначеної земельної ділянки. Підставою відмови зазначено, зокрема, виниклий спір між суміжними користувачами щодо меж земельної ділянки.
Разом з цим, рішенням Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 18 серпня 2016 року затверджено проект землевідводу та передачу у власність земельної ділянки громадянці ОСОБА_2 , розміром 0,1117 га, що розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3222484001:01:014:5012, тобто частини земельної ділянки, що перебуває в її користуванні.
У зв`язку з наведеним, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсними рішення десятої сесії 7-го скликання Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 07 липня 2016 року про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення їй земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд на АДРЕСА_1 , а також рішення від 21 січня 2016 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою даної земельної ділянки третій особі ОСОБА_2 та від 18 серпня 2016 року про затвердження вказаного проекту.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 березня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10 травня 2017 року, провадження у справі закрито та роз`яснено, що розгляд цієї справи віднесений до юрисдикції загальних судів в порядку цивільного судочинства.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження її права користування спірною земельною ділянкою площею 0,24 га, та що оспорювані рішення були прийняті з порушенням норм чинного законодавства. 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач 18 червня 2018 року подала до суду апеляційну скаргу, у якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.
Постановою Київського апеляційного суду від 06 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 травня 2018 року залишено без змін.
Постанова мотивована тим, що після отримання у власність Ѕ будинку та у спільне користування земельної ділянки ОСОБА_1 не зареєструвала таке право у встановленому законом порядку і кадастровий номер ділянці присвоєно не було.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду від 29 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою  ОСОБА_1 та витребувано справу з Києво-Святошинського районного суду Київської області.
12 червня 2019 року до суду надійшла витребовувана справа.
Ухвалою Верховного Суду від 03 квітня 2020 року зупинено касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 689/26/17 (провадження № 61-16794св18) за позовом  ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання права власності на земельну ділянку і визнання державного акта про право приватної власності на землю недійсним.
Ухвалою Верховного Суду від 03 листопада 2020 року поновлено касаційне провадження у цій справі.
Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
Касаційну скаргу ОСОБА_1 мотивувала тим, що судами не враховано те, що вона з 13 липня 2001 року є власником Ѕ частини жилого будинку, який знаходитися на спірній земельній ділянці, право власності на земельну ділянку не було зареєстроване з причин, незалежних від неї, а право власності на іншу Ѕ частину вказаного будинку зареєстровано за Крюківщинською сільською радою у листопаді 2017 року, тоді як оскаржувані рішення прийняті ще у 2016 році. Частину належної їй на праві користування земельної ділянки виділено ОСОБА_2 за відсутності у неї права власності на іншу частину будинку. На виділеній третій особі ділянці знаходяться належні їй огорожа, ворота та колодязь, якими вона позбавлена можливості користуватися.
Судами безпідставно не застосовано до спірних правовідносин норм статті 30 ЗК УРСР, частини четвертої статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Також суди не надали оцінки наявним у матеріалах справи доказам, а саме витягу з погосподарської книги та листу Крюківщинської сільської ради від 30 листопада 2017 року № 1122, відповідно до яких з 1989 року до 2017 року на АДРЕСА_1 закріплена земельна ділянка площею 0,23 га; схематичному плану земельної ділянки, який міститься в інвентаризаційній справі, де вказано, що загальна площа земельної ділянки складає 2330 кв. м, у тому числі під будинком 68 кв. м.
Аргументи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу виконавчий комітет Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області вказав, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки земельну ділянку площею 0,115 га на АДРЕСА_1 передано у власність ОСОБА_2 рішенням сесії Крюківщинської сільської ради від 18 серпня 2016 року відповідно до вимог закону, і ця ділянка не є ділянкою, якою користується ОСОБА_1 
ОСОБА_2 у відзиві на касаційну скаргу зазначила, що судові рішення першої та апеляційної інстанцій є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги не підтверджені жодними доказами.
Зокрема зазначала, що право власності (право володіти, розпоряджатись, користуватись) на Ѕ частину будинку та споруд на АДРЕСА_1 належить позивачу, що не оскаржується, не являється предметом спору та відсутні перешкоди в користуванні будинком та його обслуговуванні. Тому посилання позивача на те, що порушено принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, яка передана ОСОБА_2 є оманою.
Суди дійшли правильного висновку, що ОСОБА_1 не може бути передана в законний спосіб у власність земельна ділянка площею 0,24 га на підставі рішення № 75/16 від 25 жовтня 2001 року та звернення від 05 лютого 2016 року, враховуючи те, що рішення № 75/16 про надання в спільне користування земельної ділянки площею 0,24 га на АДРЕСА_1 не свідчить про те, що вона проживала однією сім`єю з ОСОБА_3 , є спадкоємицею четвертої черги і після смерті ОСОБА_3 стала власником земельної ділянки площею 0,24 га та майна за статтею 120 ЗК України, які захищені частиною 1 статті 41 Конституції України, статей 15, 16, 319, 321 ЦК України.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Згідно договору купівлі-продажу від 13 липня 2001 року, укладеного між ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , було придбано житловий будинок на АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 28).
Рішенням Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 25 жовтня 2001 року № 75/16  ОСОБА_1  та   ОСОБА_3 було надано у спільне користування земельну ділянку 0,24 га для обслуговування будинку на АДРЕСА_1  (т. 1 а. с. 27)
05 лютого 2016 року  ОСОБА_1 звернулась до Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області з клопотанням про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою (т. 1 а. с. 23).
11 лютого 2016 року депутатською комісією був складений акт про незгоду   ОСОБА_1 на будь-які дії зі спірною земельною ділянкою, оскільки саме в цей час відбувались заходи щодо реєстрації прав користування нею (т. 1 а. с. 25).
27 травня 2016 року  ОСОБА_1 знову звернулась до сільської ради з вимогою проінформувати її про дії, які вчиняються відносно спірної земельної ділянки та існуючі правовідносини між Крюківщинською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області та громадянкою ОСОБА_2 .
У відповідь на запит, поданого позивачем втретє, нею отримано копію рішення Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 07 липня 2016 року № 15/48, яким відмовлено позивачу у наданні дозволу на розробку проекту відводу земельної ділянки. Підставою відмови зазначено, зокрема, виниклий спір між суміжними користувачами щодо меж земельної ділянки (т. 1 а. с. 22).
Рішенням Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 18 серпня 2016 року № 6/8 було затверджено проект землевідводу та передачу у власність земельної ділянки громадянці України ОСОБА_2 , розміром 0,1117 га, що розташована за адресою: в АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3222484001:01:014:5012).
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій відповідають вказаним вимогам закону.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення без задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Згідно з частинами першою та другою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
За приписами частин першої, сьомої статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
За змістом статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).
Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.
При цьому передумовою та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою в судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Встановивши, що позивачем не доведено незаконність набуття ОСОБА_2 права власності на спірну земельну ділянку та відсутність у позивача зареєстрованого у встановленому законом порядку права власності чи користування земельною ділянкою, на якій нібито знаходяться належні до будинку позивача споруди, яка передана у власність ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову. 
Доводи касаційної скарги про те, що суд безпідставно не взяв до уваги те, що набувши право власності на частину житлового будиноку, господарські будівлі та споруди, позивач також набула право власності на земельну ділянку, не заслуговують на увагу.Статтею 120 ЗК України закріплено право набувача будинку, будівель або споруд на користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені (тобто частиною земельної ділянки під будівлями та спорудами) та частиною земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Проте позивач, звертаючись до суду з цим позовом та зазначаючи про порушення її прав, документально не підтвердила межі земельної ділянки, на якій знаходиться належна їй частина домоволодіння, що в свою чергу виключає можливість для визнання недійсним оспорюваного рішення, при цьому з наявних у матеріалах справи доказів не вбачається порушень прав позивача внаслідок видачі рішення Крюківщинською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду викладених у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 6-24269св18 (провадження № 555/2293/16-ц) та від 16 березня 2020 року № 61-18099св19 (провадження № 570/4527/16-ц).
Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що оспорювані рішення органу місцевого самоврядування прийняті у порядок та спосіб, що передбачений законом, суди дійшли правильного висновку, що про відмову в задоволенні позову.
Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 травня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 грудня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                   В. С. Висоцька
 
Судді:                                                                                               А. А. Калараш
 
                                                                                                          І. В. Литвиненко
 
                                                                                                          Є. В. Петров
 
                                                                                                          О. С. Ткачук