05.01.21
22-ц/812/87/21
Провадження № 22-ц/812/87/21 Головуючий суду першої інстанції Ротар М.М.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 січня 2021 року              м. Миколаїв Справа 473/4688/19
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого Царюк Л.М., 
суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М., 
із секретарем судового засідання - Колосовою О.М.,
за участю: позивача - ОСОБА_1 ,
його представника - ОСОБА_2 ,
відповідача - ОСОБА_3 ,
її представника - ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 листопада 2020 року, ухвалене під головуванням судді Ротар М.М., в залі судового засідання в м. Вознесенськ, о 16 год 02 хв, повний текст якого складений 23 листопада 2020 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Миколаївського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про оспорювання батьківства,

В С Т А Н О В И В:
       
07 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про оспорювання батьківства. 
Доводи позовної заяви обґрунтовував тим, що у період з 20 квітня 2007 року по 05 лютого 2018 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 05 лютого 2018 року шлюб між сторонами було розірвано за рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва.
Від шлюбу мають дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
На момент звернення до суду йому стало відомо, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , була народжена ОСОБА_3 від іншого чоловіка.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд виключити з актового запису про народження дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відомості про нього, як про батька дитини.
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 листопада 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на момент державної реєстрації батьком дитини, позивач знав, що він не є біологічним батьком дитини, а підставою для звернення його до суду з вказаним позовом було подання відповідачкою позову про стягнення аліментів. 
Також, при ухваленні рішення суд першої інстанції керувався найкращими інтересами дитини.
Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги його позову в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що суд першої інстанції невірно тлумачить зміст статті 136 СК України. При реєстрації актового запису про народження ОСОБА_7 позивач взагалі присутній не був, ніякої згоди не надавав. Під час розгляду справи відповідач визнала, що самостійно звернулась до сільської ради для реєстрації актового запису про народження дитини. Участі при реєстрації дитини позивач не приймав, оскільки на той час з відповідачкою вже не проживав. Фактично подружні відносини були припинені з 2009 року. Оскільки на момент народження дитини позивач перебував з відповідачем у шлюбі, його автоматично було зареєстровано батьком дитини лише за заявою відповідача. В цьому випадку частина 5 статті 136 СК України не застосовується.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач доводи апеляційної скарги не визнала, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваного судового рішення немає, оскільки доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судом допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи. При цьому відповідач зазначала, що позивач знав про відсутність біологічної спорідненості між ним і ОСОБА_7 , ще до народження дитини ОСОБА_1 знав про наслідки народження не рідної дитини у шлюбі.
Відзиву на апеляційну скаргу від третьої особи на день розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходило.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, заслухавши осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2 статті 367 ЦПК України).
Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції у цій справі таким вимогам відповідає.
Судом було встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 20 квітня 2007 року по 05 лютого 2018 року перебували в зареєстрованому шлюбі.
Місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 з 18 травня 2010 року.
Місце проживання ОСОБА_3 зареєстроване з 18 березня 2011 року по АДРЕСА_2 .
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2018 року шлюб між ними було розірвано.
Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Судовим наказом, виданим Заводським районним судом м. Миколаєва 10 грудня 2018 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на її користь на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 05 грудня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.
При подані до суду позову просив призначити судово-генетичну експертизу, проте у зв`язку із визнанням відповідачкою обставини, що позивач не є біологічним батьком дитини, суд першої інстанції за відсутності підстави для призначення експертизи  відмовив в задоволенні цього клопотання (відповідно до статті 105 ЦПК України).
Згідно з положеннями  статті 122 СК України, дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.
ЄСПЛ зазначив у справі «Йевремович против Сербии », що у відповідності до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під час розгляду скарги про встановлення батьківства, суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини («Jevremovic v. Serbia», заява №  3150/05, пункт 109, рішення ЄСПЛ від 17 травня 2007 року).
Відповідно до частини 5 статті 136 СК України, не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу. 
Закріплення таких правових гарантій захисту прав дитини цілком логічне та обґрунтоване, оскільки, якщо чоловік добровільно визнав своє батьківство, знаючи про те, що він не є біологічним батьком, то його права не вважаються порушеними.
Отже законодавством передбачено певні обов`язки батьків щодо їх дитини, а також необхідність приймати судові рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, інших осіб.
Відповідно до практики ЄСПЛ суди при вирішенні справ про встановлення батьківства повинні керуватися найкращими інтересами дитини, забезпечуючи баланс між інтересами дитини та позивача.
Слід зазначити, що оспорити батьківство має право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (стаття 136 СК України), - шляхом пред`явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини.
За приписами частини п`ятої статті 136 СК України для відмови в позові з цієї підстави в ході судового розгляду перевірці підлягають обставини чи особа, яка оспорює батьківство, знала в момент реєстрації себе батьком дитини, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати. 
Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що  доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Отже, з урахуванням вимог частини третьої статті 12 ЦПК України на позивача покладається тягар доведення, що він не є біологічним батьком дитини, а відповідач у справі повинна довести належними та допустимими доказами, що позивач в момент реєстрації себе батьком дитини знав, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не міг про це не знати.
Як встановлено судом позивач не заперечував в судовому засіданні, що подружні стосунки між сторонами були припинені в 2009 році, позивач проживав в м. Миколаєві, а відповідач в селі Дмитрівка в Вознесенському районі Миколаївської області у свого батька, де й було зареєстровано народження дитини - ОСОБА_7 . 
Зазначені обставини були підтверджені в судовому засіданні свідком ОСОБА_9 , яка є родичом відповідача та проживає в с. Дмитрівка, про те, що остання переїхала в село в 2009 році тільки разом з сином. Свідок ОСОБА_10 , допитаний судом на клопотання позивача, повідомив, що до 2008 року позивач з сім`єю проживав у нього в м. Миколаєві, з 2008 по 2009 рік проживали у гуртожитку, а з 2009 року відповідач виїхала з міста. 
Про різні місця проживання сторін свідчать дані про реєстрацію їх місця проживання ОСОБА_1 в м. Миколаєві у гуртожитку, а ОСОБА_3 в с. Дмитрівка Вознесенського району Миколаївської області.
З пояснень ОСОБА_3 встановлено, що 28 березня 2011 року позивач ініціював розірвання шлюбу, оскільки вона проживала разом з іншим чоловіком. Вона отримала від позивача копію позовної заяви, яку було долучено до справи. Вони разом приходили до суду з документами, проте їм було роз`яснено, що оскільки на день звернення до суду, вона вагітна, то питання про розлучення не може бути розглянуто. При цьому позивач бачив, що вона вагітна. Після народження дочки вона неодноразово приїздила до матері позивача, передавала документи про народження дітей на прохання останньої, оскільки в цей час вирішувалося питання про позбавлення ОСОБА_1 житла в гуртожитку, щоб довести, що він має сім`ю та є батьком двох дітей. З цих же причин на прохання позивача вона не подавала до суду позов про розлучення.
Позивач під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції підтвердив зазначені обставини. Проте наголошував на тому, що відповідач обіцяла йому при реєстрації народження дочки не зазначати його батьком, а підставою для звернення до суду з цим позовом ОСОБА_1 зазначив не бажання сплачувати аліменти, за стягненням яких звернулася відповідач. 
Крім того, як встановлено місцевим судом, коли позивачу стало відомо, що відповідач в грудні 2018 року звернулася до суду з приводу стягнення з нього аліментів, останній в березні 2019 року звертався до суду з аналогічним позовом, який за його ж заявою був залишений без розгляду.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що припинення між сторонами подружніх стосунків, проживання окремо за різними адресами з 2009 року, обізнаність позивача про вагітність ОСОБА_3 в 2011 році, отримання від відповідача свідоцтва про народження дочки з метою використання для вирішення питань з житлом, звернення до суду з цим позовом тільки після звернення відповідача до суду про стягнення аліментів, у своїй сукупності свідчать про те, що за встановленими обставинами справи ОСОБА_1 на час реєстрації доньки - 16 травня 2011 року знав, що він не є батьком цієї дитини, а тому рішення суду першої інстанції про відмову у виключенні відомостей з актового запису про батьківство ОСОБА_1 ухвалено відповідно до чинного законодавства, практики ЄСПЛ та відповідає інтересам дитини.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач особисто не звертався із заявою про реєстрацією народження дочки та не погоджувався на запис про його батьківство не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до змісту положень частини першої статті 122 СК України дитина, яка народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу здоров`я про народження дружиною дитини. Присутність при цьому двох батьків дитини не є обов`язковою. 
При реєстрації дочки ОСОБА_7 , сторони перебували у шлюбі, а для походження дитини від подружжя, ОСОБА_3 надала для реєстрації дитини свідоцтво про шлюб сторін та медичні документи про народження нею дочки, що було достатньою правовою підставою для реєстрації дитини, зазначивши при цьому дані батьків дитини відповідно до свідоцтва про шлюб. Доводи позивача про домовленість сторін про не зазначення при реєстрації народження дитини його як батька, в правовому значенні за встановленими обставинами, не мають значення.
Інші доводи та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права, а відтак правильних висновків суду не спростовують.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 листопада 2020 року залишити без змін.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до пункту «в» частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.
Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України. 

Головуючий Л.М. Царюк
Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 05 січня 2021 року.