ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2021 року 
м. Київ

Справа №  910/3104/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:          Баранця О. М. - головуючого, Мамалуя О. О., Студенця В. І., 
за участю секретаря судового засідання Низенко В. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке науково-виробниче об`єднання «Імпульс»
на рішення Господарського суду міста Києва
у складі судді Гулевець О. В.
від 22 липня 2020 року
та на постанову Північного апеляційного господарського суду
у складі колегії суддів: Агрикової О. В., Мальченко А. О., Чорногуза М. Г.
від 23 грудня 2020 року

за позовом Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке науково-виробниче об`єднання «Імпульс»
до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця»
про розірвання договору

за участю представників: 
позивача: Нікітін О. С.
відповідача: не з`явилися 

ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст позовних вимог.
У березні 2020 року Приватне акціонерне товариство «Сєвєродонецьке науково-виробниче об`єднання «Імпульс» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про розірвання укладеного між ними договору № ПЗ/Ш-2009/НЮ від 11 лютого 2020 року.
В обґрунтування вимог позивач послався на те, що відповідач допустив істотне порушення умов цього договору, передбачених пунктами 1.5., 3.1. договору, а саме: не надав позивачу рознарядку (дозвіл) на виконання передбачених договором робіт, внаслідок чого позивач не має підстав для початку виконання робіт за договором, що є підставою для розірвання договору в судовому порядку відповідно до пункту 1 частини 1 статті 611 та статті 651 Цивільного кодексу України у зв`язку з істотним порушенням його умов з боку замовника. 
2. Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.
11 лютого 2020 року між Приватним акціонерним товариством «Сєвєродонецьке науково-виробниче об`єднання «Імпульс» як підрядником та Акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» як замовником за результатами проведеної відповідно до вимог Закону України «Про публічні закупівлі» процедури закупівлі був укладений договір № ПЗ/Ш-2009/НЮ (далі по тексту - договір, спірний договір), відповідно до пункту 1.1. якого Замовник доручає, а Підрядник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, виконати роботи з розробки проектно-кошторисної документації «Технічне переоснащення пристроїв ЕЦ-3 ст. Козятин-1 регіональної філії «Південно-Західна залізниця» (далі - роботи), а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити ці роботи. Результатом виконання робіт за цим договором є розроблена підрядником проектно-кошторисна документація «Технічне переоснащення пристроїв ЕЦ-3 ст.Козятин-1 регіональної філії «Південно-Західна залізниця», далі - ПКД, (код ДК 021-2015 - 71320000-7 - Послуги з інженерного проектування) згідно з ДСТУ Б.Д.1.1-1:2013, з позитивним експертним звітом за результатами проведення її експертизи. Підрядник зобов`язаний розробити проектно-кошторисну документацію «Технічне оснащення пристроїв ЕЦ-3 ст.Козятин-1 регіональної філії «Південно-Західна залізниця» згідно із завданням на проектування, державними будівельними нормами, вихідними даними, наданими Замовником.
За змістом пункту 2.1. договору, кошторису № 1, що є додатком № 1 до договору, вартість виконання робіт з розробки ПКД складає 348 000,00 грн (з ПДВ).
Відповідно до пункту 1.5. договору термін виконання робіт - до 28 лютого 2020 року (включно). Початок виконання робіт - з дня підписання сторонами цього договору та отримання підрядником рознарядки замовника.
Згідно з пунктом 3.1. договору роботи за цим договором виконуються протягом терміну виконання робіт, встановленого цим договором, тільки на підставі наданої письмової рознарядки Замовника, яка вважається дозволом на виконання робіт та є підтвердженням готовності Замовника до приймання робіт. Зі сторони Замовника рознарядка підписується з урахуванням вимог статуту замовника, щонайменше двома з таких уповноважених осіб, а саме:
- першим заступником директора (особою, що виконує його обов`язки) регіональної філії Південно-Західна залізниця»;
- головним інженером - першим заступником директора (особою, що виконує його обов`язки) регіональної філії «Південно-Західна залізниця»;
- заступником директора з інфраструктури (особою, що виконує його обов`язки) регіональної філії «Південно-Західна залізниця»;
- заступником директора з рухомого складу і матеріально-технічного постачання (особою, по виконує його обов`язки) регіональної філії «Південно-Західна залізниця»;
- заступником директора з рухомого складу (особою, що виконує його обов`язки) регіональної філії «Південно-Західна залізниця»;
- заступником директора з фінансово-економічних питань (особою, що виконує його обов`язки) регіональної філії «Південно-Західна залізниця»;
- заступником директора з управління персоналом та соціальної політики (особою, що виконує його обов`язки) регіональної філії «Південно-Західна залізниця»;
- заступником директора з безпеки (особою, що виконує його обов`язки) регіональної філії Південно-Західна залізниця».
Відповідно до пункту 3.2. договору Замовник не несе відповідальності та обов`язку оплати за виконані роботи за рознарядкою, що підписана іншими особами, ніж тими, що визначені у пункті 3.1. договору.
Згідно з пунктом 3.4. договору Підрядник виконує роботи згідно із завданням на проектування (додаток № 2) та умовами цього договору.
Відповідно до умов цього договору Підрядник зобов`язаний, зокрема, виконати роботи відповідно до вихідних даних та завдання на проект (додаток № 2), з дотриманням затверджених норм і правил (підпункт 4.3.1. пункту 4.3. договору).
У пункті 8.1. договору сторони погодили, що договір набирає сили з дати його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2020 року, а в частині розрахунків - до повного його виконання.
У березні 2020 року Приватне акціонерне товариство «Сєвєродонецьке науково-виробниче об`єднання «Імпульс» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про розірвання укладеного між ними договору № ПЗ/Ш-2009/НЮ від 11 лютого 2020 року, посилаючись на те, що відповідач допустив істотне порушення умов цього договору, передбачених пунктами 1.5., 3.1. договору, а саме: не надав позивачу рознарядку (дозвіл) на виконання передбачених договором робіт, що є підставою для розірвання договору в судовому порядку відповідно до пункту 1 частини 1 статті 611 та статті 651 Цивільного кодексу України.
3. Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень та оскаржуваних рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів і мотиви їх прийняття.
Господарський суд міста Києва рішенням від 22 липня 2020 року, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 23 грудня 2020 року, відмовив у задоволенні позовних вимог повністю.
Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність підстав для розірвання договору, оскільки позивач в порушення статті 188 Господарського кодексу України не звертався до відповідача з пропозицією про розірвання спірного договору, умови договору не передбачають право позивача як підрядника на одностороннє розірвання договору, а допущене відповідачем порушення умов договору не є істотним в розумінні статті 651 Цивільного кодексу України і не є підставою для розірвання договору, а є відповідно до статті 613 Цивільного кодексу України простроченням кредитора та є підставою для зупинення зобов`язань позивача за договором. За висновком судів позивач не був позбавлений права на укладення додаткової угоди з відповідачем щодо продовження строку виконання зобов`язань з виконання робіт. 
4. Короткий зміст вимог касаційної скарги.
У касаційній скарзі позивач - Приватне акціонерне товариство «Сєвєродонецьке науково-виробниче об`єднання «Імпульс» просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22 липня 2020 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 23 грудня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов повністю.
5. Узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги.
Як на підстави касаційного оскарження судових рішень скаржник послався на пункти 1 та 3 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, та зазначив про те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, а саме:
- статтю 651 Цивільного кодексу України, не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі №  910/5573/19;
- частину другу статті 613 Цивільного кодексу України, висновок Верховного Суду щодо можливості застосування цієї норми права до спірних правовідносин відсутній. За твердженням скаржника суди попередніх інстанцій помилково застосували до спірних правовідносин положення статті 613 Цивільного кодексу України для нормативного обґрунтування відхилення доводів позивача про допущене відповідачем істотне порушення умов договору, дійшли помилкового висновку про те, що допущене відповідачем порушення умов договору не є істотним та відсутні підстави для застосування статті 651 Цивільного кодексу України. Суди не врахували те, що невиконання відповідачем зобов`язань унеможливлює початок роботи боржником та своєчасне виконання зобов`язання, а домовленість сторін про зміну умов укладеного договору відсутня, як і відсутні дії кредитора (відповідача), спрямовані на виконання зобов`язань протягом розгляду справи (врегулювання спору) у судах першої та апеляційної інстанції. 
Скаржник зазначає про те, що застосування частини другої статті 613 Цивільного кодексу України можливе виключно у випадку виконання зобов`язання замовником (відповідачем) з порушенням строку. Передбачена частиною другою статті 613 Цивільного кодексу України відкладальна умова не є імперативною, а передбачає можливість боржника на відстрочення виконання зобов`язання на період прострочення зобов`язання кредитором, відповідно реалізується виключно за волевиявленням боржника. Суди не врахували те, що відповідач не виконав свої передбачені пунктом 3.1. договору зобов`язання як на момент подання позову, так і на дату ухвалення судами попередніх оскаржуваних рішень, а 31 грудня 2020 року строк дії договору закінчився.
6. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.
Відповідач у відзиві на касаційну скаргу посилається на обставини того, що строк дії спірного договору закінчився, жодна з сторін договору до його виконання не приступила, з огляду на що зазначає про те, що договірні відносини між позивачем та відповідачем станом на 04 березня 2021 року (дату написання цього відзиву на касаційну скаргу) відсутні та просить розглядати касаційну скаргу у цій справі без участі його представника.
Позиція Верховного Суду
7. Оцінка аргументів учасників справи і висновків місцевого господарського суду та суду апеляційної інстанцій.
Верховний Суд, дослідивши доводи та аргументи, наведені позивачем у касаційній скарзі та відповідачем у відзиві на касаційну скаргу, перевіривши матеріали справи, юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення судами, дослідивши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та дотримання норм процесуального права, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до частини 1 та 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Однією з підстав касаційного оскарження судових рішень у цій справі є пункт 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
За змістом пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Отже відповідно до положень пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Критеріями визначення подібності правовідносин в іншій аналогічній справі є: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет) (ухвала об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі № 910/4450/19).
Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16, пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/17, пункт 40 постанов Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16).
При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі №  910/719/19, пункт 5.5. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16; пункт 8.2. постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №  2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №  757/31606/15-ц).
Отже для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 абзацу 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.
Проаналізувавши висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 910/5573/19, на які позивач послався у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції вважає, що правовідносини у зазначеній справі № 910/5573/19 не є подібними правовідносинам, які склалися між сторонами у цій справі № 910/3104/20, що переглядається, з огляду на таке.
Як вбачається предметом спору у справі № 910/5573/19, які і у цій справі №  910/3104/20 є розірвання договору, що свідчить про подібність зазначених справ за предметом спору. Проте за підставами позову зазначені справи є різними. Так, у справі № 910/5573/19 позов був обґрунтований істотною зміною обставин, якими сторони керувались при укладенні спірного у справі №  910/5573/19 договору. Правовою підставою позову була визначена статті 652 Цивільного кодексу України. Натомість у цій справі фактичною підставою позову є істотне порушення відповідачем умов договору та правовою підставою позову є стаття 651 Цивільного кодексу України
Наведене свідчить про неподібність правовідносин у справі № 910/5573/19 правовідносинам у цій справі № 910/3104/20, висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 19 грудня 20169 року у справі №  910/5573/19, були зроблені в інших, ніж у цій справі №  910/3104/20 правовідносинах, не стосуються розірвання договору з підстав істотного порушення умов договору та, відповідно не стосуються застосування статті 651 Цивільного кодексу України.
З огляду на викладене суд касаційної інстанції зазначає про те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, є необґрунтованою та не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
З огляду на викладене касаційне провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке науково-виробниче об`єднання «Імпульс» на рішення Господарського суду міста Києва від 22 липня 2020 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 23 грудня 2020 року у справі № 910/3104/20 з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, підлягає закриттю на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України.
Іншою підставою касаційного оскарження судових рішень у цій справі позивач визначив пункт 3 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, який передбачає відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
В обґрунтування цієї підстави касаційного оскарження судових рішень у цій справі позивач послався на помилкове застосування судами попередніх інстанцій частини другої статті 613 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин та відсутність висновку Верховного Суду щодо можливості застосування цієї норми до спірних правовідносин.
Як вбачається спірні правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, пов`язані з розірванням договору підряду з підстав істотного його порушення замовником.
За загальним правилом, визначеним у частині 1 статті 651 Цивільного кодексу України, розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Про розірвання договору в порядку частини першої статті 651 Цивільного кодексу України сторони вправі домовитися в будь-який час на свій розсуд (крім випадків, обумовлених законодавчо).
Разом з цим розірвання договору можливе також в односторонньому порядку, яке допускається виключно, якщо це прямо передбачено відповідним законом або договором. 
Також законодавець передбачає можливість розірвання договору у судовому порядку за ініціативою однієї із сторін договору. При цьому на розгляд суду можуть передаватися вимоги про розірвання договору не з будь-яких підстав, а лише з тих, що передбачені законом або договором.
Такими підставами для розірвання договору, передбаченими законом, є: 
- істотне порушення договору його стороною (частина друга статті 651 Цивільного кодексу України), 
- істотна зміна обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору (стаття 652 Цивільного кодексу України), 
- інші випадки, встановлені договором або законом (частина друга статті 651 Цивільного кодексу України).
Аналіз положень статей 651, 652 Цивільного кодексу України свідчить про те, що право на розірвання договору в судовому порядку має будь-яка сторона договору у певних, визначених законом (зазначених вище) випадках. Право сторони договору на розірвання договору в судовому порядку передбачене законом, зокрема частиною другою статті 651 та частиною другою статті 652 Цивільного кодексу України, і це право не залежить від того, чи має сторона договору, яка ініціює розірвання договору в судовому порядку, право на одностороннє його розірвання відповідно до закону чи договору. Одностороннє розірвання договору у випадках, передбачених законом чи договором, та розірвання договору в судовому порядку є різними окремими способами розірвання договору.
Однак суди попередніх інстанцій не врахували наведеного, з огляду на що помилково послалися в обґрунтування відмови у розірванні спірного у цій справі договору на те, що умови спірного договору не передбачають право позивача як підрядника на одностороннє розірвання договору. Суди не врахували те, що закон передбачає право будь-якої сторони договору на його розірвання в судовому порядку, не обмежує це право можливістю звернення до суди лише тієї сторони договору, яка в силу закону чи умов договору має право на одностороннє розірвання договору. 
Також суди попередніх інстанцій помилково послалися в обґрунтування відсутності підстав для розірвання договору на обставини того, що позивач в порушення статті 188 Господарського кодексу України не звертався до відповідача з пропозицією про розірвання спірного договору.
Згідно з частинами другою та третьою статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.
Відповідно до частин другої - четвертої статті 188 Господарського кодексу України сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.
Отже стаття 188 Господарського кодексу України визначає порядок зміни / розірвання господарських договорів. Правила, передбачені частинами другою - четвертою статті 188 Господарського кодексу України, є матеріально-правовими, а не процесуальними. Процедура, передбачена ними, не відноситься до випадків обов`язкового досудового врегулювання спору в розумінні частини третьої статті 124 Конституції України.
Частинами другою та третьою статті 188 Господарського кодексу України встановлений порядок проведення сторонами договору переговорів щодо добровільної зміни чи розірвання договору. Частина четверта цієї статті передбачає можливість (право) заінтересованої сторони на звернення до суду, якщо виник спір.
Обставина того, що сторона спору не скористалася процедурою його позасудового врегулювання, не позбавляє її права реалізувати своє суб`єктивне право на зміну чи припинення (розірвання) договору та вирішити існуючий конфлікт у суді в силу прямої вказівки, що міститься у частині другій статті 651 Цивільного кодексу України.
Підставами для виникнення юридичного спору про внесення змін у договір чи про його розірвання, який підлягає вирішенню судом є обставини, наведені у частині другій статті 651 Цивільного кодексу України, і ці обставини виникають в силу прямо наведених у цій нормі фактів та подій, що зумовлюють правову невизначеність у суб`єктивних правах чи інтересах.
Право особи на звернення до суду для внесення змін у договір чи його розірвання у передбаченому законом випадку відповідає статті 16 Цивільного кодексу України, способам, передбаченим нею (зміна чи припинення правовідношення) та не може ставитися в залежність від поінформованості про позицію іншої сторони чи волевиявлення іншої сторони.
Отже надсилання відповідачу пропозицій про розірвання спірного договору є виключно правом, а не обов`язком позивача, тому недотримання вимог частини другої статті 188 Господарського кодексу України щодо надсилання іншій стороні пропозицій про розірвання умов договору не позбавляє позивача права звернутися до суду з позовом до відповідача про розірвання договору за наявності спору.
Аналогічні правові висновки Верховного Суду щодо застосування статті 188 Цивільного кодексу України у правовідносинах, пов`язаних з розірванням договорів, викладені, зокрема у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 910/20557/17, від 18 квітня 2019 року у справі № 910/22752/17, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 920/418/19, від 16 лютого 2021 у справі № 910/2861/18.
Однак висновки судів попередніх інстанцій у цій справі про те, що недотримання позивачем встановленого статтею 188 Господарського кодексу України порядку досудового врегулювання спору є підставою для відмови у позові, не відповідають зазначеним вище висновкам Верховного Суду та є помилковими.
Як вбачається правовою підставою позову позивач у цій справі визначив частину другу статті 651 Цивільного кодексу України та послався на істотне порушення відповідачем як замовником умов спірного договору, а саме: на невиконання відповідачем своїх зобов`язань, передбачених пунктами 1.5., 3.1. договору. Зокрема посилається на те, що відповідачем не надав позивачу рознарядку (дозвіл) на виконання передбачених договором робіт, внаслідок чого позивач не має підстав для початку виконання робіт за договором. 
Відповідно до частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. 
Істотним вважається таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Отже у частині другій статті 651 Цивільного кодексу України йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.
Оцінка істотності порушення договору здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені законом вказаною нормою. 
Загальні критерії істотності порушення умов договору в розумінні частини другої статті 651 Цивільного кодексу України як необхідної передумови розірвання договору в судовому порядку на вимогу однієї сторони договору напрацьовані усталеною судовою практикою Верховного Суду, та викладені зокрема у постановах від 07 серпня 2018 року у справі № 910/22259/17, від 10 грудня 2019 року у справі № 926/1557/18, від 21 січня 2020 року у справі №  920/221/19, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/185 та інших.
Поняття «істотності порушення договору» є оціночним, яке законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. У такому випадку вина сторони, що припустилася порушення договору, (як суб`єктивний чинник) не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 Цивільного кодексу України.  
Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. Отже, надаючи оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, а також її розмір. Проте йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. Тобто суди повинні встановити, чи є насправді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. 
Отже у кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення.
Суди попередніх інстанцій, розглядаючи справу, встановили обставину невиконання відповідачем умов спірного договору, передбачених пунктами 1.5., 3.1. договору та визнали її доведеною. Однак, встановивши факт порушення відповідачем умов спірного договору, суди дійшли висновку про те, що це допущене відповідачем порушення є неістотним в розумінні частини другої статті 651 Цивільного кодексу України, оскільки за своєю суттю є простроченням кредитора в розумінні частини другої статті 613 Цивільного кодексу України, яке є підставою для зупинення зобов`язань боржника за договором, а не підставою для їх припинення внаслідок розірвання договору. 
Однак Верховний Суд зазначає про те, що ці висновки судів попередніх інстанцій зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, без встановлення обставин, що мають значення для правильного вирішення спору у цій справі, з огляду на таке.
Як вбачається суди попередніх інстанцій в обґрунтування неістотності допущеного відповідачем порушення умов договору послалися лише на положення частини другої статті 613 Цивільного кодексу України. Однак при цьому суди не надали належну оцінку істотності допущеного відповідачем порушення умов спірного договору, не дослідили критерії істотного порушення договору, про які зазналося вище.
Відповідно до частини першої статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Подібні норми містяться у частинах першій та другій статті 180 Господарського кодексу України.
Зокрема суди не з`ясували правової природи спірного договору, не становили, чи є умови, передбачені пунктами 1.5., 3.1. спірного договору, істотними. Також суди попередніх інстанцій не надали належну оцінку такому критерію істотності порушення стороною договору як наявність шкоди, завданої відповідачем як замовником цим порушенням позивачу як підряднику. Суди не з`ясували, чи була завдана відповідачем позивачу шкода (та яка) внаслідок допущеного відповідачем порушення умов договору, чи підтверджується завдання цієї шкоди належним та допустимими доказами та якими, не з`ясували, що саме позивач, укладаючи спірний договір очікував отримати від виконання цього договору, та що не зміг отримати внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань, не встановили обставини того, чи позбавився позивач як підрядник за спірним договором значною мірою того, на що розраховував при укладенні спірного договору. Не з`ясували суди і позицію відповідача щодо наявності завданої позивачу шкоди як критерію істотності порушення договору.
Суди попередніх інстанцій не встановили, з яких причин відповідач не виконав умови, передбачені пунктами 1.5., 3.1. спірного договору, чи існувала протиправна поведінка відповідача у невиконанні цієї умови договору, чи існували у відповідача причини, які від нього не залежали та які він не міг усунути після їх виникнення, що спричинили неможливість виконання цієї умови договору, чи вживав відповідач заходів, направлених на належне виконання цієї умови договору. 
Отже обставини невиконання відповідачем своїх зобов`язань за спірним договором не були досліджені судами належним чином, як і не були досліджені усі критерії істотності порушень умов спірного договору в розумінні частини другої статті 651 Цивільного кодексу України. 
З огляду на викладене Верховний Суд вважає передчасними висновки судів про те, що допущені відповідачем порушення умов спірного договору не є істотним.
Відповідно до частин першої та другої статті 613 Цивільного кодексу України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.
Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.
З огляду на викладене, дійсно допущене відповідачем порушення умов спірного договору підпадає під ознаки прострочення кредитора в розумінні статті 613 Цивільного кодексу України. Проте, суди попередніх інстанцій не врахували тієї обставини, що прострочення кредитора, передбачене цією нормою закону, у будь-якому випадку є порушенням зобов`язання, правовим наслідком якого відповідно до пункту 1 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України є розірвання договору, та істотність якого у спірних правовідносинах в розмінні частини другої статті 651 Цивільного кодексу України не була з достовірністю встановлена судами попередніх інстанцій. Розірвання договору в судовому порядку з причин істотного порушення договору є способом реагування та захисту права від порушення договору, яке вже відбулося.
За змістом частини другої статті 613 Цивільного кодексу України прострочка кредитора є відкладальною умовою для виконання зобов`язань боржником. Проте ця норма не є імперативною. Вона передбачає лише можливість відстрочення виконання зобов`язання боржником на час прострочення кредитора. Ця можливість може бути реалізована обома сторонами договору за їх взаємною згодою шляхом внесення відповідних змін до договору, а також кредитором шляхом погодження боржнику відстрочення виконання зобов`язання (наприклад у діловій переписці) та прийняття виконання боржником зобов`язання з таким відстроченням без зауважень та заперечень щодо строку його виконання. Але в будь-якому випадку реалізація цієї можливості залежить від волевиявлення самого боржника, який на свій розсуд може погодитися на виконання зобов`язання з відстроченням, або ж відповідно до статті 615 Цивільного кодексу України може відмовитися від виконання зобов`язання в односторонньому порядку, у разі, якщо право на односторонню відмову передбачене договором або законом, або може реалізувати передбачене законом право на розірвання договору в судовому порядку, зокрема і з підстав істотного порушення кредитором умов договору.
Отже застосування статті 613 Цивільного кодексу України до правовідносин, пов`язаних з розірванням договору з підстав істотного порушення стороною умов договору відповідно до статті 651 Цивільного кодексу України, для надання оцінки істотності порушення стороною умов договору є можливим, однак застосування цієї норми у кожному конкретному випадку залежить від обставин того, чи вчиняли сторони спірного договору дії, направлені на використання передбаченої частиною другою статті 613 Цивільного кодексу України можливості відстрочення виконання зобов`язання боржника на час прострочення кредитора.
Проте суди попередніх інстанцій передчасно застосували до спірних у цій справі правовідносин положення статті 613 Цивільного кодексу України, оскільки  не з`ясували зазначені обставини, зокрема не дослідили належним чином умов спірного договору та не встановили, чи була передбачена його умовами для підрядника автоматична пролонгація строків виконання його зобов`язань за договором у зв`язку з невиконанням замовником своїх зобов`язань. Суди не встановили, чи домовлялися сторони спірного договору між собою про внесення змін до договору в частині строків виконання зобов`язань підрядника, чи звертався відповідач до позивача із пропозицією (ініціативою) про відстрочення виконання зобов`язання, чи погоджував позивачу таке відстрочення, не дослідили наявні в матеріалах справи докази на предмет того, чи підтверджують вони ці обставини. Встановлення цих обставин є необхідним крім того і для з`ясування обставин того, чи вживав відповідач заходів, направлених на належне виконання умов договору, про що зазначалося вище по тексту цієї постанови. Суди не з`ясували, чи погоджувався позивач на виконання зобов`язання з відстроченням на час прострочення кредитора.
Передбачені статтею 300 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи судом касаційної інстанції не дають суду касаційної інстанції права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів чи відхилені ними, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.
Встановлення зазначених обставин, оцінка доказів виходить за межі розгляду справи в суді касаційної інстанції та є підставою для скасування оскаржуваних рішення місцевого і постанови апеляційного господарських судів з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За змістом пунктів 1 - 3 частини першої статті 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
Однак оскаржувані позивачем у цій справі судові рішення зазначеним вимогам не відповідають, рішення ухвалені з неправильним застосуванням до спірних правовідносин норм матеріального права, зокрема статті 188 Господарського процесуального кодексу України та статей 613 та 651 Цивільного кодексу України, висновки судів не відповідають висновкам Верховного Суду щодо застосування зазначених норм матеріального права, викладених у раніше ухвалених постановах Верховного Суду, та у цій постанові. Також оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази.
Разом з цим Верховний Суд не бере до уваги посилання відповідача у відзиві на касаційну скаргу на закінчення строку дії спірного договору, оскільки станом на дату подання позову у цій справі та станом на дати ухвалення судами попередніх інстанцій оскаржуваних рішення та постанови спірний договір діяв, строк його дії не закінчився. 
8. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги. 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.
За змістом пунктів 1 та 3 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу; або необґрунтовано відхилив клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 310 Господарського процесуального кодексу України).
З огляду на те, що заявлена позивачем у касаційній скарзі підстава касаційного оскарження судових рішень у цій справі, передбачена пунктом 3 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, є обґрунтованою, суди попередніх інстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин норми матеріального та порушили норми процесуального права, не встановили усі обставини, що мають значення для правильного вирішення спору у цій справі, не дослідили належним чином зібрані у справі докази, не перевірили усі доводи сторін, які мають значення для встановлення фактичних обставин справи та для правильного вирішення справи, враховуючи межі розгляду справи в суді касаційної інстанції, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 22 липня 2020 року та постанова Північного апеляційного господарського суду від 23 грудня 2020 року у цій справі № 910/3104/20 підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.
При новому розгляді справи суду необхідно врахувати викладене вище, вжити всі передбачені законом засоби для всебічного, повного і об`єктивного встановлення обставин справи, правильно застосувати норми матеріального права, з`ясувати, які норми підлягають застосуванню до спірних правовідносин, перевірити надані учасниками справи докази та доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, дати їм належну юридичну оцінку, і в залежності від встановлених обставин вирішити спір у відповідності з нормами чинного законодавства, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, з ухваленням законного й обґрунтованого судового рішення.
10. Судові витрати.
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 315 Господарського процесуального кодексу України у резолютивній частині постанові суду касаційної інстанції повинен бути зазначений новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Згідно з частиною чотирнадцятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи те, що судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню, а справа передається на новий розгляд до місцевого господарського суду, розподіл судових витрат у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке науково-виробниче об`єднання «Імпульс» на рішення Господарського суду міста Києва від 22 липня 2020 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 23 грудня 2020 року у справі №  910/3104/20, з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.
2. Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке науково-виробниче об`єднання «Імпульс» на рішення Господарського суду міста Києва від 22 липня 2020 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 23 грудня 2020 року у справі №  910/3104/20 задовольнити частково.
3. Рішення Господарського суду міста Києва від 22 липня 2020 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 23 грудня 2020 року у справі №  910/3104/20 скасувати.
4. Справу №  910/3104/20 передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
5. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          О. Баранець

Судді                                                                                                    О. Мамалуй

В. Студенець