Постанова
Іменем України
 
03 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 755/18995/17
провадження № 61-9962св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», державний реєстратор філії Комунального підприємства Мирнопільської сільської ради «Результат» у м. Києві Коровайко Оксана Сергіївна, Комунальне підприємство Мирнопільської сільської ради «Результат»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від  10 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Музичко С. Г., Болотова Є. В., Лапчевської О. Ф.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2017 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк»), державного реєстратора філії Комунального підприємства Мирнопільської сільської ради «Результат» у м. Києві (далі - філії КП Мирнопільської сільської ради «Результат» у м. Києві) Коровайко О. С., КП Мирнопільської сільської ради «Результат», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора.
 
Позовну заяву мотивовано тим, що 03 березня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБСР «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 014-550-КП.
 
На забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань щодо погашення кредиту 03 березня 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 014-550-ЗП, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сень-Силкою І. В., зареєстрований у реєстрі за № 1617, відповідно до якого іпотекодавець передає в іпотеку АКБСР «Укрсоцбанк» нерухоме майно - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
 
02 грудня 2017 року вона отримала від ПАТ «Укрсоцбанк» лист від 30 листопада 2017 року № 1243, з якого їй стало відомо про набуття ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
 
Право власності на предмет іпотеки зареєстровано за ПАТ «Укрсоцбанк» на підставі рішення державного реєстратора філії КП Мирнопільської сільської ради «Результат» у місті Києві Коровайко О. С. від 08 листопада 2017 року.
 
Вважає, що рішення державного реєстратора Коровайко О. С. щодо реєстрації права власності за ПАТ «Укрсоцбанк» протиправним і таким, що підлягає скасуванню, оскільки перехід права власності на предмет іпотеки могло відбутися виключно за умови укладання договору про задоволення вимог іпотекодержателя. 
 
Державним реєстратором порушені вимоги пунктів 12, 23 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень) та статей 18, 24, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження», зокрема, щодо обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення, а саме наявності укладеного і нотаріально посвідченого договору про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на дату укладення іпотечного договору, і вимог підпункту 4.5.3 іпотечного договору.
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора філії КП Мирнопільської сільської ради «Результат» у м. Києві Коровайко О. С. про державну реєстрацію права власності від 08 листопада 2017 року, індексний номер 38021612, номер запису про право власності 23260379.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2018 року у складі судді Виниченко Л. М. позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) державного реєстратора філії Комунального підприємства Миропільської сільської ради «Результат» у м. Києві Коровайко О. С. від 08 листопада 2017 року, індексний номер 38021612 про проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за АТ «Укрсоцбанк», індексний код ЄДРПОУ 00039019, номер запису про право власності 23260379.
У іншій частині позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за умовами договору іпотеки сторони погодили, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Таким чином, у разі звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання під час реєстрації права власності на іпотечне майно правовстановлюючим документом повинен бути договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Однак такий договір між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» не укладався, згоди на відчуження спірної квартири позивач не надавала.
ОСОБА_1 не довела порушення, невизнання чи оспорення її прав КП Мирнопільської сільської ради «Результат», останнє не є належним відповідачем, що є підставою для відмови у задоволенні позову в частині вимог до КП Мирнопільської сільської ради «Результат».
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 10 квітня 2019 року апеляційну скаргу АТ «Укрсоцбанк» задоволено, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2018 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора скасовано, у цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.
У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позичальник належним чином не виконала умови кредитного договору, внаслідок чого у неї утворилась заборгованість, а тому у АТ «Укрсоцбанк» виникло право на задоволення своїх вимог як іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки шляхом прийняття його у свою власність згідно з пунктами 4.1, 4.5.3 іпотечного договору від 03 березня 2008 року.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 10 грудня 2017 року підставами виникнення у АТ «Укрсоцбанк» права власності відповідно до рішення про державну реєстрацію права власності на іпотечну квартиру державний реєстратор зазначив наявність довідки про розрахунок заборгованості ПАТ «Укрсоцбанк», звіту про незалежну оцінку вартості квартири від 04 вересня 2017 року, повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотечний договір від 03 березня 2008 року, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, договір про надання відновлювальної кредитної лінії.
ПАТ «Укрсоцбанк» направило на адресу позивача повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням від 27 липня 2017 року, яке відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення було отримано ОСОБА_1 29 вересня 2017 року.
З огляду на викладене державний реєстратор філії КП Мирнопільської сільської ради «Результат» у м. Києві відповідно до положень статей 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» правомірно зареєструвала за АТ «Укрсоцбанк» право власності на квартиру АДРЕСА_1 . 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У касаційній скарзі, поданій у травні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального й процесуального права, просила скасувати постанову Київського апеляційного суду від 10 квітня 2019 року.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції не застосував до спірних правовідносин положення частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки, відповідно до якої перехід та реєстрація за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки можливі за наявності між сторонами договору про задоволення вимог іпотекодержателя.
На переконання заявника, апеляційний суд проігнорував відсутність у матеріалах справи документів, передбачених пунктами 57, 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
У відзивах на касаційну скаргу, поданих до суду у жовтні 2019 року та у листопаді 2019 року, АТ «Укрсоцбанк» заперечувало проти доводів касаційної скарги, а оскаржувану постанову апеляційного суду вважало законною і обґрунтованою.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 10 квітня 2019 року, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 10 квітня 2019 року і витребувано із Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу № 755/18995/17.
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 грудня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини, встановлені судами
 
Суди встановили, що 03 березня 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 014-550-КП (а. с. 11-13, т. 1).
 
На забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, 03 березня 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 014-550-ЗП, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сень-Силкою І. В., зареєстрований у реєстрі за № 1617, відповідно до якого іпотекодавець передає в іпотеку АКБСР «Укрсоцбанк» нерухоме майно - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 9, 10, т. 1).
 
Відповідно до пункту 4.1 іпотечного договору від 03 березня 2008 року, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Підпунктом 4.5.3 цього договору передбачено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
 
Згідно з повідомленням ПАТ «Укрсоцбанк» від 27 липня 2017 року № 5687/17 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, адресованим ОСОБА_1 , станом на 06 липня 2017 року загальна заборгованість ОСОБА_1 становила 380 260,90 грн.
У повідомленні зазначено, що відповідно до статей 35, 36 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання вимог повідомлення у тридцятиденний строк ПАТ «Укрсоцбанк» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (а. с. 144, т. 1).
 
Як встановлено з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 10 грудня 2017 року, державним реєстратором філії КП Мирнопільської сільської ради «Результат» у м. Києві Коровайко О. С. винесено рішення про державну реєстрацію за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру АДРЕСА_1 , дата державної реєстрації 06 листопада 2017 року (а. с. 124, 125, т. 1).
Підставами виникнення права власності зазначені: довідка ПАТ «Укрсоцбанк» про розрахунок заборгованості, звіт про незалежну оцінку вартості квартири від 04 вересня 2017 року, повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотечний договір від 03 березня 2008 року, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, договір про надання відновлювальної кредитної лінії.
 
Відповідно до довідки ПАТ «Укрсоцбанк» про отриманий дохід у вигляді прощеного боргу від 30 листопада 2017 року, направленої банком на адресу ОСОБА_1 , відомо, що після набуття банком права власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , заборгованість за договором кредиту від 03 березня 2008 року 
№ 014-550-КП становила 709 789,65 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 06 листопада 2017 року еквівалентно 19 137 807,78 грн, та 6 873,00 грн пені (а. с. 8, т. 1).
 
Позиція Верховного Суду
 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в  постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і  заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, колегія суддів вважає, що постанова Київського апеляційного суду від  10 квітня 2019 року не повною мірою відповідає зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.
 
Аналізуючи підстави звернення до суду з позовом, характер пред`явлених позовних вимог, а також доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про таке.
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
 
Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.
 
За приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.
 
Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
 
Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» тепер передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
 
Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:
- передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;
- право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
 
Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.
 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Апеляційним судом встановлено, що реєстрація права власності на спірну квартиру за ПАТ «Укрсоцбанк» відбулася на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» (право іпотекодержателя задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки) та відповідного застереження в іпотечному договорі.
 
Підпунктами 2.4.3, 4.5.3 іпотечного договору врегульований порядок набуття права власності на предмет іпотеки на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя: у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
 
Колегія суддів зазначає, що наявність відповідного застереження в іпотечному договорі, яке за своїми правовими наслідками прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки.
Такий правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження 
№ 14-45цс20).
 
Отже, доводи касаційної скарги про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку виключно на підставі нотаріально посвідченого договору про задоволення вимог іпотекодержателя є помилковими.
 
За змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку» (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (пункт 41)).
 
Згідно з підпунктом 2.4.4 іпотечного договору у разі невиконання іпотекодавцем хоча б одного зі своїх обов`язків, встановлених підпунктами 2.1.1-2.1.11 цього договору, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, а у разі його невиконання - задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. 
 
У підпункті 2.4.7 іпотечного договору зазначено, що іпотекодержатель може у разі виникнення права звернення стягнення на предмет іпотеки реалізувати його відповідно до приписів законодавства України, зокрема, Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» тощо.
 
З наведено слідує, що реалізація предмета іпотеки повинна проводитися на підставі договору іпотеки з дотриманням положень статті 35 Закону України «Про іпотеку» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
 
Так, відповідно до пункту 61 Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:
1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;
2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;
3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
 
Апеляційний суд виходив з того, що повідомлення ПАТ «Укрсоцбанк» від 27 липня 2017 року № 5687/17 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, адресоване ОСОБА_1 , отримане нею особисто 23 вересня 2017 року, про що зазначено у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, долученому банком до відзиву на позовну заяву (а. с. 145).
 
У відзиві ПАТ «Укрсоцбанк» на позовну заяву банк зазначив, що направлення на адресу позивача повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки підтверджується списком згрупованих поштових відправлень, згідно з яким ОСОБА_1 одержала вимогу 23 вересня 2017 року. 
 
Відповідно до списку згрупованих поштових відправлень та вкладень у цінний лист ПАТ «Укрсоцбанк» 15 вересня 2017 року направило на адресу ОСОБА_1 цінні листи з вимогами про усунення порушень та про добровільне виселення за номерами відправлень (штрих кодовимиідентифікаторами) 1400036510236 та 1400036510309.
 
Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_1 23 вересня 2017 року містить номер відправлення цінного листа 1400036510236.
 
За таких обставин доводи ОСОБА_1 про порушення апеляційним судом пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є необґрунтованими.
 
Оскільки договором іпотеки та вимогами законодавства України передбачено можливість у позасудовому порядку вирішення питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності, відповідачем надано суду належні докази направлення іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушення кредитного зобов`язання, висновки суду апеляційної інстанції про здійснення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» та пункту 61 Порядку є правильними.
 
Водночас апеляційний суд не звернув увагу на таке.
 
07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
 
Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.
 
Пунктом 4 Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
 
Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
 
Отже, Законом України «Про іпотеку» передбачено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.
 
Водночас Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» уведено тимчасову заборону на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.
 
Такі висновки узгоджуються із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження « 14-45цс20).
 
У позовній заяві ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги, у тому числі наявністю заборони щодо реєстрації за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на спірну квартиру відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , апеляційний суд зазначені доводи позивача не врахував та не встановив обставини, які мають значення для вирішення питання про можливість застосування положень указаного закону у цій справі.
 
З огляду на те, що вирішення порушених питань потребує оцінки та дослідження доказів, а відповідно до частини першої статті 400 ЦК України суд касаційної інстанції не наділений такими повноваженнями, колегія суддів позбавлена можливості вирішити спір по суті та вважає за необхідне направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Під час нового розгляду справи апеляційному суду необхідно з`ясувати цільове призначення отримання кредиту, чи є кредит споживчим та чи використовується позивачем квартира АДРЕСА_1 , як місце її постійного проживання ОСОБА_1 .
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України (у редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
 
Оскільки розгляд справи не закінчено, то питання про розподіл судових витрат не вирішується.
 
Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 10 квітня 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                      Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                 І. А. Воробйова 

                                                                                                            Б. І. Гулько 

                                                                                                            Г. В. Коломієць

                                                                                                            Ю. В. Черняк