Ухвала
 
01 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 761/8973/20
провадження № 61-1287ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 серпня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про розірвання договору та повернення коштів,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2020 року  ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_1 про розірвання договору та повернення коштів. 
 
В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 09 листопада 2016 року між ним та відповідачем укладений договір про надання юридичних послуг, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов`язання з надання юридично-консультативних послуг щодо оскарження рішення про відмову в наданні йому групи інвалідності пожиттєво.
 
При підписанні договору від 09 листопада 2016 року за розрахунковою квитанцією форми № РК-1 та за підписом скріпленим печаткою відповідача він передав останньому кошти у розмірі 8 000,00 грн, проте відповідач своїх зобов`язань не виконав, тому 14 листопада 2016 року він звернувся до відповідача із заявою-претензією про розірвання договору та повернення сплачених коштів, яка залишилася без задоволення.
 
Із урахуванням наведених обставин, позивач просив суд розірвати договір про надання юридичних послуг, укладений 09 листопада 2016 року між ним та ФОП  ОСОБА_1 , а також стягнути із ФОП ОСОБА_1 на його користь сплачені кошти у сумі 8 000,00 грн та судові витрати.
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 серпня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 04 грудня 2020 року, позов ОСОБА_2 задоволено. Розірвано договір про надання юридичних послуг, що укладений 09 листопада 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Стягнуто із ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачені грошові кошти за договором про надання юридичних послуг від 09 листопада 2016 року у сумі 8 000,00 грн. Вирішено питання щодо розподілу судового збору.
 
Задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що відповідачем не надано суду належних і допустимих доказів на виконання ним своїх зобов`язань за оспорюваним договором, а тому наявні підстави для розірвання укладеного між сторонами договором та стягнення із відповідача на користь позивача сплачені грошові кошти у розмірі 8 000,00 грн.
 
21 січня 2021 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 серпня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 грудня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 березня 2020 року розгляд цієї справи призначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року справу призначено до апеляційного розгляду в порядку частини першої статті 369 ЦПК Українибез повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.
 
Отже, суди попередніх інстанцій визнали цю справу малозначною. 
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
 
Предметом спору у цій справі є вимоги як немайнового, так і майнового характеру, а саме: розірвання договору та повернення коштів у розмірі 8 000,00 грн, що станом на 01 січня 2021 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270,00 грн х 250 = 567 500,00 грн).
 
Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
 
Касаційна скарга не містить посилання на підстави, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.
 
Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що ця справа є малозначною в силу своїх властивостей, враховуючи предмет позову та характер правовідносин, у яких виник спір, а тому за відсутності випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, судові рішення, ухвалені у цій справі, не підлягають касаційному оскарженню. 
 
При цьому зі змісту оскаржуваної постанови Київського апеляційного суду від 04 грудня 2020 року вбачається, що апеляційним судом у резолютивній частині роз`яснено, що вказане судове рішення не підлягає касаційному оскарженню. 
 
Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно з якими державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Оскільки, касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, і касаційна скарга не містить передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
З урахуванням наведеного, відсутні правові підстави для відкриття касаційного провадження у цій справі.
 
Керуючись пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 серпня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про розірвання договору та повернення коштів відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
Судді:	О. В. Ступак     І. Ю. Гулейков     Г. І. Усик