ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України

13 січня 2021 року
м. Харків
справа № 953/15833/17
провадження № 22-ц/818/502/21

Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого – Пилипчук Н.П.,
суддів – Тичкової О.Ю., Кругової С.С.,
за участю секретаря судових засідань – Плахотнікової І.О.
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: Національний технічний Університет «Харківський політехнічний інститут»
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу 
за позовом ОСОБА_1 до Національного технічного Університету «Харківський політехнічний інститут», про зобов`язання вчинити певні дії, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Харкова від 24 липня 2020 року, ухвалене суддею Якуша Н.В., в залі суду в м. Харків, 
В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до відповідача Національного технічного Університету «Харківський політехнічний інститут».

В обґрунтування уточненої позовної заяви зазначила, що з 11.01.1996 року вона була прийнята на роботу до Харківського державного політехнічного університету. 01.11.2005 року між відповідачем НТУ «ХПІ» та нею було укладено строковий трудовий договір на строк з 01.09.2005 р. по 01.09.2010 р. в зв`язку з обранням за конкурсом. 31.08.2010 року відповідач уклав строковий трудовий договір з нею на строк з 01.09.2010 року по 01.09.2015 року, а 01.09.2015 року до вказаного трудового договору були внесені зміни згідно додаткової угоди про продовження строкового трудового договору на строк з 01.09.2015 року по 31.08.2020 р. Вважає, що вказаний трудовий договір повинен бути визнаний строковим у відповідності до п.2 ст. 23 КЗпП. Також зазначала, що 10.08.2017 року ректор НТУ «ХПІ» звернувся з листом до Президента НААН НААНУ з проханням про підготовку у докторантурі вищевказаної установи доцента ОСОБА_1 05.09.2017 року після проходження конкурсу на підставі наказу №45 вона була зарахована на навчання з 15 вересня 2017 року до очної докторантури ННСГБ НААН України. 12 вересня 2017 року, вона, отримавши поштою наказ про зарахування до докторантури, подала заяву до НТУ «ХПІ» про її звільнення з 14.09.2017 року у зв`язку зі вступом до навчального закладу – проходження по конкурсу та зарахування до докторантури НААН України на очну форму навчання з 15.09.2017 року з відривом від виробництва. Вказала, що оскільки між відповідачем та нею 01.09.2015 року згідно ст. 23 КЗпП був переукладений строковий договір на 5 років до 09.2020 р., тому дострокове розірвання строкового договору з ініціативи робітника відбувається виключно згідно ст. 39 КЗпП України. Зазначила, що в своїй заяві від 12.09.2017 року про звільнення вона вказала, що вступила на навчання до очної докторантури НААН України вказавши дату звільнення, а тому відповідач повинен був звільнити її з НТУ «ХПІ» по 39 КЗпП України згідно вказаної дати, тобто з 14.09.2017 року. Також, наступного дня, 15.09.2017 року вона на роботу не виходила, лекцій, семінарів не проводила. Крім того, відповідач не видав їй трудову книжку та копію наказу про звільнення з 14.09.2017 року згідно її заяви та візи, накладеної на вказаній заяви ректором. Також посилалась на те, що вона неодноразово усно зверталась до начальника відділу кадрів НТУ «ХПІ» 14.09.2017 р., 15.09.2017 р., 18.09.2017 р., 20.09.2017 року, однак їй незаконно відмовляли у видачі копії наказу про її звільнення та видачі трудової книжки. Вказала, що не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем на період навчання в докторантурі з 15.09.2017 року до закінчення докторантури, а начальник відділу кадрів незаконно спонукав та спонукає її виходити на роботу. Враховуючи викладене дії відповідача по відмові звільнити її по ст. 39 КЗпП України вважає незаконними. Також, вважає, що відповідач, звільнивши її з роботи за ч.2 ст. 38 КЗпП погіршив умови договору про працю з працівником, чим погіршив її становище порівняно із законодавством України про працю, що є недійсними відповідно до ст. 9 КЗпП України, що веде до недійсності ч.1 п.5.3. строкового договору. Також вказала, що нею була вказана підстава звільнення –у зв`язку з зарахуванням до очної докторантури ННСГБ НААНУ, тобто малось на увазі, що її звільнення повинно було відбутися згідно ст. 39 КЗпП. Крім того, відповідачем, згідно відповіді ГУ Держпраці була порушена процедура її звільнення, та вона робить висновок, що дії відповідач по її звільненню за ст. 38 КЗпП України є незаконними. Вказала, що після 14.09.2017 року звітів про проведення нею самостійної наукової і методичної роботи вона не робила, тому що вона вважала себе звільненою за ст. 39 КЗпП з 14.09.2017 року. Замість неї лекцію та семінар провів доцент ОСОБА_2 , а тому це вказує, що вона не виходила на роботу на наступний день після написання нею заяви про своє звільнення та не можна вважати, що вона продовжила працювати.

У кінцевій редакції від 16.08.2018 року ОСОБА_1 просила суд визнати трудовий договір між нею та відповідачем укладений на строк з 01.09.2010 р. по 01.09.2015 року та продовжений згідно додаткової угоди до даного договору на строк з 01.09.2015 р. по 31.08.2020 року – строковим згідно п.2 ст. 23 КЗпП України; визнати незаконними дії відповідача щодо безпідставної відмови позивачу у звільненні її з 14.09.2017 року за ст. 39 КЗпП України по укладеному строковому трудовому договору; зобов`язати відповідача звільнити її за ст. 39 КЗпП України з 14.09.2017 р. по укладеному строковому договору від 31.08.2010 року між нею та відповідачем на строк з 01.09.2010 року по 01.09.2015 р., до котрого внесені зміни згідно додаткової угоди про продовження строкового договору на строк з 01.09.2015 по 31.08.2020 року та видати відповідачем відповідний наказ про її звільнення протягом 3 календарних днів з дня набрання рішенням законної сили, внести відповідний запис до трудової книжки та видати позивачу її трудову книжку; визнати недійсною з дати укладення строкового трудового договору - частину строкового договору укладеного між нею та відповідачем на строк з 01.09.2010 р. по 01.09.2015 року та продовженого з 01.09.2015 -31.08.2020 р.р. у підрозділі 5 «Умови розірвання трудового договору» ч.1 п. 5.3 наступний текст «Для припинення трудових відносин з ініціативи працівника сторони керуються вимогами ст.. 38 КЗпП України» - згідно ст.. 9 КЗпП України та зобов`язати відповідача виключити з трудового договору між відповідачем та позивачем вказану частину трудового договору та поновити строк на звернення до суду встановлений ст.. 233 КЗпП України; визнати нікчемною (недійсною) частину правочину – частину строкових трудових договорів з дати укладення строкових трудових договорів – укладених між відповідачем та нею з дати їх укладання у підрозділі 5 «Умови розірвання трудового договору» ч.1 п. 5.3 наступний текст «Для припинення трудових відносин з ініціативи працівника сторони керуються вимогами ст.. 38 КЗпП України» - згідно ст.. 9 КЗпП України та зобов`язати відповідача виключити з трудового договору між відповідачем та позивачем вказану частину трудового договору; визнати незаконним звільнення відповідачем її по ст. 38 КЗпП від 14.09.2017 року по укладеному строковому договору; зобов`язати відповідача відмінити її звільнення по ст. 38 КЗпП України від 14.09.2017 року по укладеному строковому договору на строку; визнати незаконним відновлення її на роботі відповідачем з 15.09.2017 року згідно наказу від 15.09.2017 року про відміну наказу п.1 наказу №1522 від 14.09.2017 року по укладеному строковому договору; зобов`язати відповідача відмінити відновлення на роботі з 15.09.2017 року по укладеному строковому договору.

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 24 липня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Національного технічного Університету «Харківський політехнічний інститут», про зобов`язання вчинити певні дії – відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить вказане рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги відмовити в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. 

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що строкові договори від 01.11.2005 року та 31.08.2010 року є ідентичними. Суд першої інстанції не звернув увагу на зміст вказаних строкових договорів укладених між нею та відповідачем. Посилання суду на Галузеву угоду між Міністерством освіти та науки, молоді та спорту України та ЦК Профспілки працівників освіти і науки України на 2011-2015 роки не спростовують факту роботи позивача за строковими трудовими договорами. Судом першої інстанції не було застосовано при розгляді справи норми права, які підлягають застосуванню, а саме: ст. 43,92 Конституції України, ст. ст. 23,39,47,116 та ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України. Посилання суду на Конвенцію МОП № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця не має ніякого стосунку до предмету цього позову. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що строковий договір, укладений відповідачем з позивачем на строк з 01.09.2010 року по 01.09.2015 року та продовжений згідно додаткової угоди до даного договору на строк з 01.09.2015 по 31.08.2020 року не є строковим згідно ч. 2 ст. 23 КЗпП України. Таке твердження суду спростовується Постановою Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 607/18964/18. 

Представник НТУ «ХПІ» надав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення. Відзив мотивований тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідно до змісту поданої заяви від 12.09.2017 року ОСОБА_1 із заявою про звільнення її по ст. 39 КЗпП України не зверталась, заява такого змісту НТУ «ХПІ» не розглядалась і будь–якого рішення за результатами такого розгляду не приймалося. ОСОБА_1 сама визначила підставу звільнення та зазначила причину прийнятого рішення. Крім того, апеляційна скарга базується на незгоді позивача із висновками суду першої інстанції щодо строковості/безстроковості укладеного договору. Однак суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що трудові договори є такими, що укладені на невизначений строк. Судом першої інстанції належним чином оцінено, що тимчасовий характер трудових відносин може розцінюватися як умова, яка ускладнює становище працівника. 

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.
Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційні скарг, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що  ОСОБА_1 працювала в НТУ «ХПІ» за безстроковий договором та її звільнення 14.09.2017 року та скасування наказу від 15.09.2017 року про скасування наказу в частині п.1 наказу №1522 від 14.09.2017 року відповідало вимогам закону.

Колегія суддів з такими висновками суду погоджується не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що 11 січня 1996 року ОСОБА_1 прийнята на посаду секретаря–друкарки деканату факультету автоматики та приладобудування Харківського державного політехнічного університету згідно наказу 397 від 24.01.1996 року.

15 жовтня 2000 року Харківський державний політехнічний університет перейменовано на Національний технічний університет «Харківський політехнічний інститут».

01 листопада 2005 року між НТУ «Харківський політехнічний інститут» та ОСОБА_1 укладено строковий трудовий договір на строк з 01.09.2005 року по 01.09.2010 року у зв`язку з обранням за конкурсом.

31 серпня 2010 року між НТУ «Харківський політехнічний інститут» та ОСОБА_1 укладено строковий трудовий договір на строк з 01.09.2010 року по 01.09.2015 року.

01.09.2015 року між НТУ «Харківський політехнічний інститут» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду про внесення змін до строкового трудового договору від 31.08.2010 року, відповідно до якої ОСОБА_1 продовжено роботу в НТУ «ХПІ» на строк з 01.09.2015 року по 31.08.2020 року згідно штатного розкладу.

Відповідно до заяви ОСОБА_1 датованої 12.09.2017 року, вона просить звільнити її 14.09.2017 року за власним бажанням у зв`язку з зарахуванням до очної докторантури Національної наукової сільськогосподарської бібліотеки Національної академії аграрних наук.

Відповідно до наказу №45 Національної академії аграрних наук від 05.09.2017 року вбачається, що кандидата історичних наук, доцента ОСОБА_1 зараховано з 15 вересня 2017 року до докторантури ННСГБ НААН на очну форму навчання за спеціальністю 032-Історія та археологія. Строк підготовки в докторантурі 2 роки. Термін закінчення докторантури 15.09.2019 року.

Відповідно до витягу з наказу з НТУ «ХПІ» №1522 С від 14.09.2017 року, 14 вересня 2017 року ОСОБА_1 доцента кафедри історії науки і техніки, звільнено від займаної посади за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України у зв`язку з зарахуваннями до очної докторантури Національної наукової сільськогосподарської бібліотеки Національної академії аграрних наук. Утримано зайво використану відпустку за 17 днів. Підстава – заява ОСОБА_1 .

Відповідно до службової записки завідувача кафедри Скляр В.М. від 15.09.2017 року вбачається, що ОСОБА_1 приступила до роботи з 15.09.2017 року.

Відповідно до наказу НТУ «ХПІ» №1534 С від 15.09.2017 року про внесення змін до наказу, у зв`язку з виходом на роботу наступного дня після закінчення строку попередження доцента кафедри науки і техніки ОСОБА_1 –п.1 наказу №1522 С від 14.09.2017 року –скасовано. В іншій частині наказ №1522 С від 14.09.2017 року залишено без змін.

Відповідно до роз`яснень, надісланих НТУ «ХПІ» Аннєнковій Н.Г. 20.09.2017 року №66-04-12/141 вбачається, що останній роз`яснено, що після закінчення строку попередження про звільнення (14 вересня 2017 року) вона не залишила роботу та продовжила виконувати свої посадові обов`язки, у зв`язку з чим трудовий договір залишився чинним, а заява про звільнення від 12.09.2017 року втрачає юридичну силу. Також роз`яснено про можливість в подальшому ініціювати розірвання трудового договору відповідно до положень КЗпП України.

Листами від 25.09.2017 року, 04.10.2017 року, 09.10.2017 року, 19.10.2017 року, 24.10.2017 року відповідач повідомляв ОСОБА_1 про необхідність з`явитися до відділу кадрів НТУ «ХПІ» з приводу надання пояснень по факту її відсутності на робочому місці, також останній роз`яснювалось, що з метою належної організації навчального процесу, а також з метою упорядкування трудових відносин та у випадку небажання продовжувати роботу вона не позбавлена права ініціювати розірвання трудового договору шляхом подання відповідної письмової заяви.

Стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 46 Конституції України громадянам гарантується право на соціальний захист, що включає, зокрема, право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності (частина перша).

Відповідно до статті 51 Конституції України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Усі трудові правовідносини повинні ґрунтуватися на принципах соціального захисту та рівності для всіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором, що, зокрема, має відображатисьу встановленні вичерпного переліку умов та підстав припинення таких відносин.

Згідно зі статтею 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працiвником та власником пiдприємства, установи, органiзацiї або уповноваженим ним органом чи фiзичною особою. Працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цiєю угодою, та дотримуватись внутрiшнього трудового розпорядку, а власник пiдприємства, установи, органiзацiї або уповноважений ним орган чи фiзична особа зобов`язується виплачувати працiвниковi заробiтну плату й забезпечувати умови працi, передбаченi законодавством про працю, колективним договором i угодою сторiн.

Частиною 3 ст. 21 КЗпП України визначено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до ч. 1 статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Висновки суду про те, що трудовий договір між  ОСОБА_1 та НТУ «ХПІ» неодноразово переукладався, а тому вважається, таким, що укладений на невизначений строк – є помилковим, з огляду на таке.

Статтею 39-1 КЗпП України передбачено продовження дії строкового трудового договору на невизначений строк

Так, якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.

Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Згідно ч. 2 ст. 23 КЗпП строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений термін з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавством.

При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Строк, на який працівник наймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин.

Укладення трудового договору на визначений строк при відсутності умов, зазначених у частині другій статті 23 КЗпП України, є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. Тобто такі договори вважатимуться укладеними на невизначений строк від часу їх укладення.

Таким чином, порядок оформлення трудових відносин за строковим трудовим договором такий же, як і за безстроковим. Але при цьому факт укладання трудового договору на певний строк чи на час виконання певної роботи повинен бути відображений як у заяві працівника про прийняття на роботу, так і в наказі чи розпорядженні роботодавця, яким оформляється цей трудовий договір.

У частині третій статті 54 Закону України «Про освіту» педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору.

Згідно з положеннями частин 9, 11 статті 55 Закону України «Про вищу освіту» посади науково-педагогічних працівників можуть займати особи, які мають науковий ступінь або вчене звання, а також особи, які мають ступінь магістра. Під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників - завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою вищого навчального закладу.

Своє бажання продовжувати працювати на підставі строкового трудового договору  ОСОБА_1 виклала у відповідних заявах.

З тексту трудового договору від 31.08.2010 року, який укладений між сторонами на строк з 01.09.2010 р. по 01.09.2015 року та продовженого згідно додаткової угоди до даного договору на строк з 01.09.2015 р. по 31.08.2020 року – є строковим, та укладеним відповідно до ст. 21, п. 2 ч. 1, ч. 3 ст. 23 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність».

Так, п.п. 5.1,5.3 перебачено, що цей строковий договір при наявності відповідних правових підстав за погодженням сторін може бути призупинено, продовжено або переукладено на новий строк. Переукладання цього строкового договору один або декілька разів відповідно до ч. 2 ст. 23 КЗпП України не вважається укладеним на невизначений строк, передбачений ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України. Для припинення трудових відносин з ініціативи працівника сторони керуються вимогами ст. 38 КзПП України.

Згідно наказу № 1859- П від 30 серпня 2010 року  ОСОБА_1 з 01 вересня 2010 року по 01 вересня 2015 року продовжено строк роботи за строковим договором. (а.с. 52 особової справи)

Згідно наказу № 1659С від 11 вересня 2015 року  ОСОБА_1 з 01 вересня 2015 року по 31 серпня 2020 року продовжено строк додаткової угоди до строкового договору від 31 серпня 2010 року. (а.с. 85 особової справи)

Отже, матеріалами справи підтверджено, що між сторонами було укладено трудовий договір на визначений строк, волевиявлення щодо цього ОСОБА_1 та НТУ «ХПІ» підтверджуються відповідними підписами у зазначеному договорі.

Оскільки вказані обставини прямо вбачаються із змісту трудового договору від 31 серпня 2010 року, продовженого згідно додаткової угоди від 01 вересня 2015 року, відповідач не вчиняв дій всупереч змісту строкового трудового договору, до ухвалення рішення судом першої інстанції той факт, що ОСОБА_1 працювала на підставі строкового трудового договору не оспорював, тому відсутні підстави для визнання трудового договору, укладеного між нею та відповідачем на строк з 01.09.2010 р. по 01.09.2015 року та продовженого згідно додаткової угоди до даного договору на строк з 01.09.2015 р. по 31.08.2020 року – строковим згідно п.2 ст. 23 КЗпП України – окремо рішенням суду.

Крім іншого ОСОБА_1 вважає, що змісту трудового договору як строкового суперечить зазначення у п. 5.3 договору від 31 серпня 2010 року, що для припинення трудових відносин з ініціативи працівника сторони керуються вимогами ст. 38 КЗпП України

Тому позивач просить визнати нікчемною (недійсною)– частину строкового трудового договору від 31 серпня 2010 року з дати його укладення та зобов`язати відповідача виключити з трудового договору між відповідачем та позивачем вказану частину трудового договору.

Також ОСОБА_1 вважає помилковим зазначення підставою її звільнення ст. 38 КЗпП України, вказує, що її звільнення мало відбуватися за ст. 39 КЗпП України.

Такі доводи ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі.

Відповідно до ст. 38 КЗпП Українипрацівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Згідно ст. 39 КЗпП Українистроковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу.

Спори про дострокове розірвання трудового договору вирішуються в загальному порядку, встановленому для розгляду трудових спорів.

Отже, стаття 39 КЗпП України, яка регламентує розірвання строкового трудового договору, з ініціативи працівника - має відсилання до ст. 38 КЗпП України.

Тому зазначення у трудових договорах про те, що для припинення трудових відносин з ініціативи працівника сторони керуються ст. 38 КЗпП та зазначення підставою звільнення ст. 38 КЗпП України у наказі про звільнення - не суперечить вимогам Закону, не порушує прав ОСОБА_1 

ОСОБА_1 вважає, що відновлення її на роботі відповідачем з 15.09.2017 року наказом від 15.09.2017 року про скасування наказу п.1 наказу №1522С від 14.09.2017 року по укладеному строковому договору не відповідає вимогам закону, ОСОБА_1 заперечує той факт, що вона приступила до роботи 15.09.2017 року.

Колегія суддів вважає, що такі доводи апелянта є обґрунтованими з огляду на таке.

Відповідач наполягає на тому, що наступного дня після звільнення ОСОБА_1 приступила до роботи працювала ще протягом 6 робочих днів, отримала за це заробітну плату, тому були всі підстави для скасування п. 1 наказу №1522С від 14.09.2017 року.

На підтвердження таких доводів відповідач надав табель обліку робочого часу ОСОБА_1 ,де зафіксовано перебування її на роботі, 15 вересня 2017 року, 18-20 вересня 2017, 25 та 26 вересня 2017 року, розрахунковий лист за вересень 2017 року стосовно доцента ОСОБА_1 , де кількість відпрацьованих позивачем днів зазначено 16 та із врахуванням цього зазначена сума заробітної плати, яку було нараховано та сплачено позивачу (Т.1 а.с.162-164)

Між тим, матеріали справи не місять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 була ознайомлена з наказом про звільнення №1522С від 14.09.2017 року та з наказом від 15.09.2017 року про скасування наказу п.1 наказу №1522С від 14.09.2017 року.

Вказані обставини також підтверджуються відомостями, які містяться в Акті №20-01-4402/2018, який складено Головним управлінням Держпраці у Харківській області після проведеної ними перевірки.

Так, з акту вбачається, що з наказом про прийняття, переведення, звільнення ОСОБА_1 не ознайомлено під підпис в особовій картці, чим порушено вимоги п. 2.5 глави 2 Інструкції № 58 «Про порядок ведення трудових книжок працівників».(а.с 79, том 1)

ОСОБА_1 не заперечує, що перебувала на території НТУ «ХПІ» 15 вересня 2017 року, однак пояснила, що трудові обов`язки не виконувала, чекала на результат вирішення її заяви про звільнення. 15, 18 та 20 вересня 2015 року зверталася до відділу кадрів з вимогою видати трудову книжку, копію наказу про звільнення, однак їй було відмовлено. Такі доводи ОСОБА_1 не спростовані.

Представник відповідача не змогла пояснити суду яку саме роботу виконувала ОСОБА_1 15 вересня 2017 року, з яких обставин завідувач кафедри ОСОБА_3 зробила висновок, що  ОСОБА_1 приступила до роботи 15 вересня 2017 року.

Той факт, що ОСОБА_1 з`явилася до установи відповідача 15.09.2017 року, будучі неознайомленою із наказом про звільнення не свідчить про її бажання повернутися до роботи в НТУ «ХПІ» та про відмову від наміру звільнитися.

З тих же підстав, колегія суддів не бере до уваги доводи відповідача про те, що  ОСОБА_1 отримувала заробітну плату та відповідно табелю обліку використання робочого часу знаходилася на робочому місті.

Надходження коштів від відповідача на її картковий рахунок ОСОБА_1 сприйняла як остаточний розрахунок після звільнення.

Доказів того, що ОСОБА_1 надавався розрахунковий лист, з якого ОСОБА_1 мала б зрозуміти складові перерахованих коштів суду також не надано.

Маючи правомірні сподівання на звільнення у зв`язку із вступом до навчального закладу – проходження по конкурсу та зарахування до докторантури НААН України на очну форму навчання з 15.09.2017 року з відривом від виробництва, через неправомірні дії відповідача щодо неознайомлення її з наказом, ОСОБА_1 протягом тривалого часу не мала інформації про свій трудовий статус та результат вирішення своєї заяви про звільнення про що дізналася лише в результаті звернення до Головного управління Держпраці у Харківській області.

Порушення відповідачем вимог п. 2.5 глави 2 Інструкції № 58 «Про порядок ведення трудових книжок працівників» щодо неознайомлення ОСОБА_1 з наказом про її звільнення та з наказом про скасування наказу п.1 наказу №1522С від 14.09.2017 року призвели до правової невизначеності.

ОСОБА_1 всупереч її волі було поновлено на роботі, де вона обліковується і на цей час.

ОСОБА_1 не заперечує той факт, що 19 вересня 2017 року провела семінар, що раніше входило до її трудових обов`язків. Між тим, ці обставини мали місце вже після вчинення наказу від 15.09.2017 року, тому на його законність прямо не впливають. Крім того, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що станом на 19 вересня 2017 року вона знала про наявність наказів №1522С від 14.09.2017 року та №1534 С від 15.09.2017 року

Отже матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що  ОСОБА_1 будучі повідомленою про своє звільнення 14 вересня 2017 року, приступила до роботи, маючи бажання продовжувати трудові відносини з НТУ «ХПІ». За таких обставин, колегія суддів вважає, що наказ від 15.09.2017 року №1534 С «Про внесення змін до наказу» в частині скасування п.1 наказу №1522С від 14.09.2017 року

є незаконним та підлягає скасуванню.

Звертаючись до суду  ОСОБА_1 крім іншого просила визнати незаконним відновлення її на роботі відповідачем з 15 вересня 2017 року згідно наказу від 15.09.2017 року №1534 С про скасування п.1 наказу №1522С від 14.09.2017 року, зобов`язати відповідача скасувати таке відновлення її на роботі. 

Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити право або інтерес іншим способом, ніж тим, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб.

Так, для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси.

Отже колегія суддів вважає заможливе застосувати ефективний спосіб захисту порушених прав  ОСОБА_1 та визнати незаконним та скасувати наказ НТУ «ХПІ» №1534 С від 15.09.2017 року про внесення змін до наказу в частині скасування п.1 наказу №1522 С від 14.09.2017 року, що не буде виходом за межі заявлених позовних вимог.

В решті рішення Київського районного суду м.Харкова від 24 липня 2020 року необхідно змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись 367, 368, ст. 374,.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м.Харкова від 24 липня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконним відновлення на роботі відповідачем НТУ «ХПІ» позивача ОСОБА_1 з 15 вересня 2017 року – скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ НТУ «ХПІ» №1534 С від 15.09.2017 року про внесення змін до наказу в частині скасування п.1 наказу №1522 С від 14.09.2017 року.

В решті рішення Київського районного суду м.Харкова від 24 липня 2020 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий –                                                                     Н.П. Пилипчук 

Судді –                                                                        О.Ю. Тичкова         

                                                                               С.С. Кругова