Дата документу 11.01.2021 Справа № 328/1807/18

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 328/1807/18 Головуючий у 1 інстанції Коваленко П.Л.
Провадження №22ц/807/102/21                       Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
11 січня 2021 року         м. Запоріжжя
       Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого:        Полякова О.З.,
суддів: Кухаря С.В.
        Крилової О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 27 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики. 
В обґрунтування своїх вимог зазначала, що 01 квітня 2016 року між нею та ОСОБА_1 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 надала ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 39150 грн., які остання зобов`язалася повернути до 01 жовтня 2016 року, що підтверджується розпискою. Відповідно до умов договору, відповідач також зобов`язалася за користування грошовими коштами сплатити ОСОБА_3 проценти із розрахунку 5% від всієї суми коштів щомісяця. 
Посилаючись на невиконання відповідачем своїх зобов`язань, ОСОБА_3  просила суд стягнути з ОСОБА_1 92002,50 грн., з яких: 39150 грн. - сума основного боргу за договором позики; 52852,50 грн. - сума заборгованості процентів за договором позики за період з 01 квітня 2016 року до 01 липня 2018 року, яка складається з 39150,00 грн. (сума основного боргу)*5% (ставка процентів по договору)/100%*27 місяців (строк користування) та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 920 грн.
Заочним рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 10 грудня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 01 квітня 2016 року в сумі 50895 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 506,14 грн. 
Ухвалою Токмацького районного суду Запорізької області від 22 травня 2019 року задоволено заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення. Заочне рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 10 грудня 2018 року скасовано. 
Заочним рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 26 грудня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 01 квітня 2016 року в сумі 50895 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 506,14 грн. 
Ухвалою Токмацького районного суду Запорізької області від 14 квітня 2020 року задоволено заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення. Заочне рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 26 грудня 2019 року скасовано. 
Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 27 липня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 01 квітня 2016 року в сумі 50895 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 506,14 грн. 
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення 39150 грн. з ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, та доведеності ОСОБА_3 факту укладення договору позики від 01 квітня 2016 року. Висновок суду про часткове задоволення вимог в частині стягнення з ОСОБА_1 процентів за користування позикою, ґрунтується на тому, що зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, а отже, заборгованість за відсотками за користування коштами підлягає стягненню за період з 01 квітня 2016 року по 01 жовтня 2016 року.
На вказане рішення, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неповне з`ясування обставин, просить скасувати рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 27 липня 2020 року, та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог. 
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 зазначає, що судом першої інстанції упереджено вирішив справу, оскільки не прийняв до уваги її посилання на те, що між сторонами договорі позики ніколи не укладався. Скаржниця зазначає, що її було позбавлено можливості клопотати перед судом про проведення експертного дослідження, оскільки при ознайомленні з матеріалами справи у 2019 році, ОСОБА_1 не змогла дослідити зміст головного доказу через низьку якість копії. Вперше зміст розписки її представник побачив лише в день ухвалення рішення, а позивач в порушення вимог ст. 83, 177 ЦПК України не подала разом з позовом копію такого письмового доказу, а також не надіслала його ОСОБА_1 . За таких обставин, вважає, що суд мав застосувати до пізніше поданого ОСОБА_3 оригіналу розписки, наслідки, передбачені ч. 3 ст. 83 ЦПК України, та не приймати цей доказ. Крім того, проведення судом першої інстанції 08 травня 2020 року судового засідання без належного повідомлення ОСОБА_1 , свідчить про те, що суд першої інстанції не виконав вимоги ст. 197 ЦПК України, та не з`ясував, чи бажають сторони укласти мирову угоду, передати справу на розгляд третейського суду, або звернутися до суду для проведення врегулювання спору за участю судді; не вирішив питання про прийняття зустрічного позову; не роз`яснив учасникам справи, які обставини входять до предмета доказування, які докази мають бути подані тим чи іншим учасником справи; не з`ясував, чи повідомили сторони про всі обставини справи, які їм відомі, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві; не вирішив питання про витребування додаткових доказів; не вирішив питання про призначення експертизи, а також не вирішив клопотання ОСОБА_1 про закриття провадження у справі, тощо.
Своїм правом на подання відзиву ОСОБА_3 не скористалась, що у відповідності до вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка не лише є доказом укладення договору, а й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником грошових коштів у борг із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
З матеріалів справи вбачається, а саме з оригіналу розписки, що 01 квітня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у письмовій формі укладено договір позики, у відповідності до умов якого ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_3 в борг, за договором позики, грошові кошти в сумі 1500 дол. США (39150 грн.). За користування грошовими коштами сторони обумовили відсоткову ставку із розрахунку 5% в місяць від загальної суми позики. ОСОБА_1 зобов`язалась повернути вказану у розписці суму позики у строк до 01 жовтня 2016 року (а.с. 208).
Будь-яких доказів на підтвердження виконання своїх зобов`язань ОСОБА_1 не надано.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що між сторонами в належній формі укладено договір позики, проте відповідач порушила свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів, вчинена сторонами письмова форма договору позики не лише є доказом факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Своїми підписами сторони засвідчили, що їх волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін.
Встановивши, що у позивача ОСОБА_3 наявний був оригінал боргової розписки, що знаходився в матеріалах справи, а відповідач не довела факту повернення боргу, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики у розмірі 39150 грн.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду  від 28 березня 2019 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс 18.
Отже, суд першої інстанції з урахуванням вищезазначеної позиції, дійшов висновку про те, що після закінчення строку кредитування (01 жовтня 2016) підстави для нарахування процентів за користування кредитом відсутні, тому підлягають стягненню проценти за період з 01 квітня 2016 року до 01 жовтня 2016 року.
За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення - вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Зазначених вимог, суд першої інстанції дотримався, а доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права спростовуються матеріалами справи. 
Так, звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики у липні 2018 року, ОСОБА_4 до позовної заяви долучено належним чином засвідчену копію розписки від 01 квітня 2016 року (т. 1 а.с. 4, 6). В позовній заяві ОСОБА_3 зазначено, що оригінали документів, доданих до позовної заяви знаходяться у неї, і можуть бути надані на вимогу суду. 
Частинами 2, 4, 5 статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.
Посилання ОСОБА_1 на те, що позивачем не було направлено їй копію розписки відповідно до вимог ч. 9 ст. 83 ЦПК України, а тому суд не повинен був брати її до уваги, не приймаються колегією суддів, оскільки ОСОБА_3 виконано вимоги п. 5, 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, натомість, процесуальним законом не покладено обов`язок на позивача направляти учасникам справи копії позовної заяви разом з додатками. 
Вбачається також, що у заяві про перегляд заочного рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 26 грудня 2019 року, ОСОБА_1 поставлено під сумнів копію розписки від 01 квітня 2016 року. 
Частиною 6 статті 95 ЦПК України передбачено, що якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Ухвалою Токмацького районного суду Запорізької області від 02 червня 2020 року витребувано у ОСОБА_3 оригінал грошової розписки ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 194).
На виконання вищезазначеної ухвали, ОСОБА_3 17 червня 2020 року долучено до матеріалів справи оригінал грошової розписки від 01 квітня 2016 року (т. 2 а.с. 207, 208).
Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що вона була позбавлена можливості заявити клопотання про проведення почеркознавчої експертизи не знайшли свого підтвердження, оскільки відповідачем двічі подавались заяви про перегляд заочного рішення, також було подано відзив на позовну заяву, в яких зазначалось про те, що розписка нею не підписувалась, проте жодних клопотань ОСОБА_1 заявлено не було. 
Частиною 4 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Також спростовуються матеріалами справи твердження ОСОБА_1 , що вона була позбавлена можливості реалізувати свої процесуальні права на стадії підготовчого засідання, оскільки не була повідомлена належним чином про час та місце такого засідання. 
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Токмацького районного суду Запорізької області від 14 квітня 2020 року підготовче судове засідання призначено на 08 травня 2020 року (т. 2 а.с. 176-177). 
Копію вказаної ухвали разом з повісткою про виклик до суду, направлені судом на адреси: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 отримала 23 квітня 2020 року (т. 2 а.с. 181, 182). Крім того, встановлено, що ОСОБА_1 приймала участь у справі через свого представника ОСОБА_2 , який був присутній у судовому засіданні 27 липня 2020 року під час ухвалення рішення (т. 2 а.с. 218-220), та не був позбавлений можливості заявляти відповідні клопотання. 
Таким чином, при вирішенні справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження. 
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,- 
ПОСТАНОВИЛА :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 27 липня 2020 року у цій справі - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 11 січня 2021 року.

Головуючий:

Судді: