ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«17» лютого 2021 року
м. Харків
справа № 643/16229/14-ц
провадження № 22ц/818/1097/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів        - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,
учасники справи: 
позивач – Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», 
відповідач –  ОСОБА_1 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 січня 2015 року в складі судді Марченко О.М.
в с т а н о в и в:
У жовтні 2010 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 14 грудня 2007 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 3920,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Зазначив, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Вказав, що банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Проте, відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором.

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 30 червня 2014 року має заборгованість в розмірі 20 173,17 грн, яка складається з заборгованості за кредитом – 3818,58 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом – 15 155,87 грн, а також штраф відповідно до умов кредитного договору: штраф (фіксована частина) – 250,00 грн, штраф (процентна складова) – 948,72 грн.

Вказав, що на даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав банку.

Просив стягнути з  ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 14 грудня 2007 року у розмірі 20 173,17 грн та судові витрати в розмірі 243,60 грн.

Заочним рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 січня 2015 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 14 грудня 2007 року в розмірі 20 173,17 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 243,60 грн.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення – залишено без задоволення.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив заочне рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити позивачу по суті позовних вимог за пропуском строку позовної давності, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, порушив норми процесуального права, а саме, не повідомив його належним чином про розгляд справи, у зв`язку з чим він був позбавлений можливості подати відзив на позовну заяву та докази, що підтверджують заперечення проти позову, подати заяву про застосування строку позовної давності до позовних вимог.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

11 січня 2021 року до суду апеляційної інстанції надійшли від Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» письмові пояснення, в яких зазначив про те, що в підписаній позичальником заяві вказано базову відсоткову ставку за користування кредитом в розмірі 3% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та розмір штрафів, тобто сторони погодили всі істотні умови договору. Посилався на те, що ані до заяви про перегляд заочного рішення, ані в самій заяві відповідач не просив застосувати строк позовної давності. 

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, заочне рішення суду – залишити без змін.

Заочне рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що заборгованість, яка утворилась внаслідок неналежного виконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором, підлягає стягненню з боржника.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк  або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статті 1056 - 1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 14 грудня 2007 року між банком та  ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання заяви-анкети за програмою «Авто в кредит за 30 хвилин» про приєднання  до Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифів банку у Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк».

За вказаним договором  ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 3920,00 грн та картку № НОМЕР_1 .

Зі змісту заяви-анкети вбачається, що базова процентна ставка за кредитом становить 3% на місяць на залишок заборгованості.

Також, у вказаній заяві передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів за будь-яким з грошових зобов`язань, передбачених договором більш ніж на 120 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 250,00 грн + 5 % від суми позову (а.с.7).

Із пункту 6.5 Умов та Правил надання банківських послуг вбачається, що клієнт зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором.

Пунктом 6.6 Умов надання банківських послуг передбачено, що у разі невиконання зобов`язань за договором, клієнт зобов`язується на вимогу банку виконати зобов`язання з повернення кредиту (у тому числі, простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди банку.

Власник карти зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту, згідно пункту 6.7 Умов та Правил надання банківських послуг.

Із пункту 6.4. Умов та Правил надання банківських послуг вбачається, що за незгодою зі зміною правил  та/або тарифів банку, клієнт зобов`язується надати банку письмову заяву про розірвання цього договору та погасити виниклу перед банком заборгованість.

Пунктом 5.2 вказаних Умов передбачено, що в разі порушення позичальником вимог чинного законодавства та/або умов даного договору та/або в разі виникнення овердрафту банк має право призупинити здійснення розрахунків за карткою (заблокувати картку) та/або визнати картку недійсною до моменту усунення вказаних порушень, а також вимагати дострокове виконання боргових зобов`язань в цілому або в певній банком частині в разі невиконання позичальником своїх боргових зобов`язань та інших зобов`язань за цим договором.
Пунктом 9.12 вказаних Умов передбачено, що договір дії на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк.

Із пункту 8.6 вказаних Умов вбачається, що при порушенні позичальником строків платежів за будь - яким з грошових зобов`язань, передбачених договором більш ніж на 120 днів, клієнт зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 500,00 грн + 5 % від суми позову.

Пунктом 5.3 Правил користування платіжною карткою передбачено, що строк погашення за кредитом (кредитний ліміт, кредитна лінія) за платіжними картками з встановленим мінімальним обов`язковим платежем наведено в Пам`ятці клієнта, яка є невід`ємною частиною договору. Платіж включає плату за користування кредитом, передбачену Тарифами, та частину заборгованості за кредитом.

Із пункту 5.4 Правил користування платіжною карткою вбачається, що строк погашення за кредитом (кредитний ліміт, кредитна лінія) за платіжними картками без встановленого мінімального обов`язкового платежу, проводиться в наступному порядку: строк погашення процентів за кредитом – щомісячно за попередній місяць; строк погашення кредиту – в повному обсязі не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці.

Пунктом 5.5 Правил передбачено, що за користування кредитом банк нараховує відсотки в розмірі, встановлені Тарифами банку, з розрахунку 360 календарних днів у році.

Взяті на себе зобов`язання за договором № б/н від 14 грудня 2007 року банк виконав своєчасно і повністю, надавши  ОСОБА_1 кредитні ресурси.

У порушення зазначених умов договору  ОСОБА_1 зобов`язання за договором № б/н від 14 грудня 2007 року належним чином не виконав.

Із розрахунку заборгованості за договором № б/н від 14 грудня 2007 року вбачається, що станом на 30 червня 2014 року  ОСОБА_1 має заборгованість в розмірі 20 173,17 грн, яка складається з заборгованості за кредитом – 3818,58 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом – 15 155,87 грн, а також штраф відповідно до умов кредитного договору: штраф (фіксована частина) – 250,00 грн, штраф (процентна складова) – 948,72 грн.

ОСОБА_1 отримував кредитні кошти, користувався ними та протягом тривалого періоду часу частково виконував зобов`язання щодо їх повернення, що підтверджується розрахунком заборгованості, який було надано банком до суду першої інстанції та не заперечується самим відповідачем, тому і підлягає стягненню з нього на користь банку в заявленому банком розмірі, тобто заборгованість за тілом кредиту в розмірі 3818,58 грн.

Обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення процентів за користування кредитом, в тому числі, їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 14 грудня 2007 року, посилався на анкету-заяву, яка була підписана відповідачем.

Вказаною заявою, з умовами якої погодився відповідач, передбачена базова процентна ставка в місяць – 3,0 % на місяць на залишок заборгованості, тобто, сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами. 

Із правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) вбачається, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що позовна давність має бути застосована до платежів, які передували трьом рокам до звернення позивача до суду з позовом про повернення заборгованості за кредитним договором.

Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 641/1750/16-ц (провадження № 61-1840св18), від 07 серпня 2019 року у справі № 213/3310/14-ц (провадження № 61-18318св18), від 10 липня 2019 року у справі № 758/8337/16-ц (провадження № 61-16830св18) та інших.

Матеріали справи свідчать про те, що строк кредитної картки, з урахуванням пункту 9.12 Умов та Правил, діяла протягом 12 місяців з моменту підписання, тобто до 2008 року. До суду першої інстанції, зокрема, в заяві про перегляд заочного рішення, ОСОБА_1 не просив застосувати позовну давність. З розрахунку заборгованості вбачається, що розмір відсотків за користування кредитом становить 15 155,87 грн, яка і підлягає стягненню на користь банку.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в цій частині. 

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача штрафів, з огляду на таке.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина 2 статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 ЦК України).

В анкеті-заяві від 14 грудня 2007 року сторони погодили також те, що штраф за порушення строків платежів за будь-яким з грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж на 120 днів – 250,00 грн + 5 %  від суми позову.

З огляду на викладене, існують правові підстави також для стягнення з ОСОБА_1 на користь банку і штрафу, який становить 1198,72 грн (250,00 грн штраф (фіксована частина) та 948,72 грн штраф (процентна складова).

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що у ОСОБА_1 дійсно утворилась заборгованість за кредитним договором № б/н від 14 грудня 2007 року в розмірі 20 173,17 грн, тому з  ОСОБА_1 підлягає стягненню ця заборгованість на користь банку.

Доводи  ОСОБА_1 щодо того, що його не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи, колегія суддів до уваги не приймає, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи  ОСОБА_1 дійсно не було належним чином повідомлено про розгляд даної справи, однак він реалізував своє право як на подачу заяви про перегляд заочного рішення, так і на перегляд заочного рішення суду апеляційним судом.

Отже, ОСОБА_1 не був позбавлений можливості давати пояснення по суті спору, висловлювати свої доводи, міркування та заперечення проти доводів і міркувань позивача під час розгляду справи.

Проте, належних та допустимих доказів, які б мали відношення до обставин, що входять до предмету доказування у справі, та істотне значення для правильного вирішення спору і спростовували б висновок суду першої інстанції про задоволення позову, ОСОБА_1 до суду не надано. 

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що необхідно застосувати строк позовної давності, колегія суддів відхиляє, з огляду на таке.

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що ОСОБА_1 в суді першої інстанції не заявляв про застосування позовної давності.

У заяві про перегляд заочного рішення суду першої інстанції заявник вказав лише про те, що оскаржуваним рішенням він був позбавлений можливості подати, зокрема, заяву про застосування позовної давності, однак так і не заявив про це.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається  ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 січня 2015 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                        І.В. Бурлака

Судді                                                                О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 17 лютого 2021 року.