Ухвала
Іменем України 
 
25 січня 2021 року
м. Київ
 
справа № 163/1654/19
провадження № 51- 302 ск21
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого                          ОСОБА_1 ,
суддів:                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
розглянувши касаційну скаргу прокурора на  ухвалу Волинського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року стосовно засудженого ОСОБА_4 ,
 
встановив:
 
Вироком Шацького районного суду Волинської області від 24 червня 2020  року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не працюючого, неодруженого, раніше судимого  вироком Любомльського районного суду Волинської області від 21 вересня 2016 року за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, звільненого від подальшого відбування основного покарання умовно-достроково ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 26 вересня 2018 року, невідбутий строк покарання 1 рік 3 місяці 19 днів, визнано  винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 389 КК України та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі ст. 71 КК України до основного покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину основного покарання у виді обмеження волі на строк 5 місяців та невідбуту частину додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік 3 місяці 10 днів за попереднім вироком Любомльського районного суду Волинської області від 21 вересня 2016 року і остаточно призначено ОСОБА_4 основне покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 5 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік 3 місяці 10 днів.
 
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року зазначений вирок стосовно ОСОБА_4 залишено без змін.
Згідно з вироком, ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він будучи засудженим вироком Любомльського районного суду Волинської області від                     21 вересня 2016 року за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки та звільненим умовно-достроково ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 26 вересня 2018 року (невідбута частина основного покарання 1 рік 3 місяці 19 днів), діючи умисно, достовірно знаючи про наявність вказаного вироку суду та будучи 12 листопада 2018 року ознайомленим з порядком відбування покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки та незважаючи на попередження про наслідки порушення умов відбуття цього виду покарання, з метою невиконання вказаного вироку суду, маючи реальну можливість його виконати, 14 липня 2019 року приблизно о 22 год. керував транспортним засобом мопедом марки "ALPHA ZS 50F", без державної реєстрації, по вул. Центральна в с. Рівне Любомльського району Волинської області, де був зупинений працівниками Любомльського ВП ГУНП у Волинській області за порушення Правил дорожнього руху і притягнутий до адміністративної відповідальності згідно з постановами у справах про адміністративні правопорушення від 14 липня 2019 року за: ч. 5 ст. 121, ч. 6 ст. 121, ч. 2 ст. 126 КУпАП. Таким чином, ОСОБА_4 ухилився від відбування покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_4 та призначити новий розгляд в апеляційному суді у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі засудженого через м`якість. Вважає, що апеляційний суд не повною мірою зважив на характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, зокрема, на те, що ОСОБА_4 будучи раніше засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді обмеження волі та позбавлення права керувати транспортними засобами, будучи умовно-достроково звільненим з невідбутим строком основного та додаткового покарання, на шлях виправлення не став та вчинив нове кримінальне правопорушення у стані алкогольного сп`яніння. Крім того, зазначає, що судом необгрунтовано приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком  лише у виді 5 місяців обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік 3 місяці 10 днів, тоді як невідбутий строк покарання становить 1 рік 3 місяці 19 днів. Також вказує, що апеляційний суд у порушення вимог ст. 419 КПК України, не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного судом першої інстанції покарання ОСОБА_4 та даним про його особу, ухвалу належним чином не мотивував. 
 
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у касаційній скарзі не оскаржуються.
 
Що стосується доводів прокурора, викладених в касаційній скарзі про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, то вони на думку Суду є необґрунтованими з таких підстав.
 
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно має ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права – є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. 
 
Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Для вибору такого покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. 
 
Зі змісту скарги вбачається, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
 
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання, тощо.
Як убачається з вироку, суд першої інстанції при призначенні покарання                  ОСОБА_4 належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким, а також дані про особу ОСОБА_4 , який не працює, за місцем проживання характеризується позитивно. Обставин,  що пом`якшують покарання, судом не встановлено, а обставиною, що його обтяжує суд визнав вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
З огляду на наведене, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України і дійшов обґрунтованого висновку про призначення ОСОБА_4 покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.
 
Як вбачається зі змісту ухвали апеляційного суду, наведені у апеляційній скарзі прокурора доводи, які аналогічні за змістом доводам касаційної скарги, щодо невмотивованого призначення ОСОБА_4 надто м`якого покарання, неналежного дослідження  даних про його особу, перевірялись апеляційним судом, про що зазначено в ухвалі суду апеляційної інстанції. 
Так, апеляційний суд, враховуючи положення ст.65 КК України та погоджуючись з вироком суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_4 покарання зазначив, що місцевий суд  з достатньою повнотою врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який у відповідності до ст. 12 КК України, є злочином невеликої тяжкості, дані про особу винного, який є особою молодого віку, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, неодружений, суспільно-корисною працею не займається, а також те, що обставин, які пом`якшують покарання судом не встановлено, до обставин, які обтяжують покарання суд відніс вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. Крім того, колегія суддів зазначила, що суд першої інстанції визначив остаточне покарання ОСОБА_4   у межах санкції ч. 1 ст. 389 КК України, за якою його засуджено та визначив остаточне до відбуття покарання на підставі ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання невідбутої частини основного та додаткового покарання за попереднім вироком, яке слід відбувати реально, навівши у вироку переконливі мотиви такого рішення, зазначивши, що за таких обставин буде досягнута мета покарання.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що таке рішення суду належним чином умотивоване, є справедливим, а призначений вид та розмір покарання необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження нових злочинів  і не є надто м`яким, а тому відсутні підстави для призначення останньому більш суворого покарання у виді  обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік 3 місяці 10 днів, як просив у своїй апеляційній скарзі прокурор.
 
Ухвалу апеляційного суду постановлено відповідно до положень ст. ст. 370, 419 КПК України із зазначенням короткого змісту вимог апеляційних скарг прокурора, ОСОБА_4 , судового рішення суду першої інстанції, узагальнених доводів учасників судового провадження, встановлених судом першої інстанції обставин, мотивів, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали і положення закону, якими він керувався.
 
На підставі наведеного, Суд вважає, що покарання, призначене місцевим судом засудженому і залишене без змін судом апеляційної інстанції, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через м`якість за доводами, викладеними в касаційній скарзі прокурора, Суд не вбачає.
 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою для скасування чи зміни судового рішення апеляційної інстанції не встановлено. 
 
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
 
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
 
постановив:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною прокурора на ухвалу Волинського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року стосовно засудженого ОСОБА_4 - відмовити.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                                ОСОБА_3