ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи 766/16468/20 Головуючий в І інстанції Кузьміна О.І.
Номер провадження 22-ц/819/350/21 Доповідач Полікарпова О.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2021 року м. Херсон
Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого	Полікарпової О.М.,	
суддів:	Воронцової Л.П.,	
  	Ігнатенко П.Я.,	

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Кузьміної О.І. від 21 жовтня 2020 року про направлення за підсудністю матеріалів позовної заяви ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «КРЕДОБАНК» про захист прав споживачів, 
в с т а н о в и в:
У жовтні 2020 року ОСОБА_1  звернувся до суду із позовом про захист прав споживача, в якому просив стягнути з АТ «КРЕДОБАНК» на його користь безпідставно списані з кредитної картки кошти на загальну суму 64 848,40 грн. та відновити баланс на картковому рахунку.
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 21 жовтня 2020 року дану цивільну справу передано за підсудністю до Франківського районного суду м. Львова. 
Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на її незаконність, постановлення її з порушенням норм матеріального та процесуального права та з порушенням права особи на судовий захист, просив ухвалу суду скасувати, направити його справу для продовження розгляду до Херсонського міського суду Херсонської області.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що при прийнятті рішення про направлення справи за підсудністю, суддею в повній мірі не досліджено предмет заявлених вимог та норми права, які регулюють спірні правовідносини. Вказує, що звертаючись до суду з позовом, він просив суд захистити його права як споживача банківських послуг, які були порушені банком, а саме про повернення безпідставно списаних коштів з його карткового рахунку. При цьому ніяких вимог щодо умов самого кредитного договору до банку він у позові не пред`являв.
Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням є спеціальною нормою для спірних правовідносин, на що, як він вважає, суддя уваги не звернула.
Крім того вказує, що Конституційний Суд України у рішенні від 10 листопада 2011 року роз`яснив, що положення пунктів 22, 23 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів» треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем ) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладання, так і виконання такого договору.
Згідно приписів ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про передачу справи на розгляд іншого суду (п. 9 ч. 1 ст. 353 ЦПК) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, з огляду на таке.
Постановляючи ухвалу про передачу справи за підсудністю до Франківського районного суду міста Львова, суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладення спірного договору, відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування регулюються спеціальним Законом України «Про споживче кредитування», а не Законом України «Про захист прав споживачів».
Колегія суддів з такими висновками суду не погоджується, вважає, що суд їх дійшов з порушенням норм процесуального права.
Як зазначено у частині 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (ч. 2 ст. 27 ЦПК України).
Відповідно до ч. 16 ст. 28 ЦПК України позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленою статтею 30 цього Кодексу.
Позови про захист прав споживачів можуть пред`являтись за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору (ч. 5ст. 28 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся з даним позовом про стягнення з АТ «КРЕДОБАНК» на його користь безпідставно списаних коштів з кредитної картки та відновлення балансу на картковому рахунку, як споживач, яким було укладено договір з банком про відкриття карткового рахунку та його подальшого обслуговування.
Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Згідно п.11 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» споживчий кредит - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
За змістом п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» № 5 від 12 квітня 1996 року оскільки Закон України «Про захист прав споживачів» не визначає певних меж своєї дії, тож судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі, надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг).
Відносини щодо захисту прав споживачів можуть виникати також з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать Закону.
Сам характер фінансово-кредитних відносин, стороною яких є фізична особа, а також використані у Законі «Про захист прав споживачів» та «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» терміни "споживчий кредит", "фінансова установа", "фінансова послуга" дають підстави вважати, що правовідносини, які виникають із кредитних договорів підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів».
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував, що відповідач, будучи гарантом збереження коштів, у якого знаходяться всі персональні позивача, які без відома клієнта не можуть бути розголошені та грошові кошти без відома клієнта не можуть бути списані банком з карткового рахунку, або перераховані, порушив права клієнта щодо належного виконання своїх обов`язків відносно збереження коштів, які без відома клієнта були незаконно списані з його кредитної картки.
Позивач цілком обґрунтовано скористався своїм правом на альтернативну підсудність, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами є наданням послуг, що підпадає під дію норм Закону України «Про захист прав споживачів».
Проте у позовній заяві ОСОБА_1 не зазначив, з яких підстав він просить визначити підсудність його справи Херсонському міському суду Херсонської області. 
Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , що територіально відноситься до Білозерського району Херсонської області, а тому вказана цивільна справа за критерієм постійного місця проживання чи перебування позивача підсудна Білозерському районному суду Херсонської області.
Крім того, суд першої інстанції, визначаючи підсудність, був позбавлений можливості застосувати критерій місця заподіяння шкоди чи виконання договору, оскільки позивач не зазначає, а з матеріалів, долучених до позовної заяви не вбачається, де (в якому місці) відбулося списання грошових коштів з його банківської картки.
За таких обставин суд першої інстанції, отримавши з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань інформацію про місцезнаходження юридичної особи – відповідача, яким є м. Львів, спрямував справу до Франківського районного суду м. Львова, що не суперечить положенням ч. 2 ст. 27 ЦПК України.
Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2020 року справу прийнято до провадження вказаного суду та призначено до розгляду.
Таким чином, погоджуючись з доводами апеляційної скарги щодо неправильності висновків Херсонського міського суду про непоширення на спірні правовідносини Закону України «Про захист прав споживачів», колегія суддів приходить до висновку, що вказана обставина не впливає на правильність визначення судом підсудності вказаної справи за місцем знаходження відповідача. 
За таких обставин оскаржувану ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін, а справу направити до Франківського районного суду м. Львова для продовження розгляду.
Керуючись ст. 7, 367, 369, 374, 381,389 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 21 жовтня 2020 року залишити без змін, справу направити до Франківського районного суду м. Львова для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.М. Полікарпова
Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Л.П. Воронцова
_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ П.Я. Ігнатенко