ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2021 року	Львів	Справа № 500/2197/20 пров. № А/857/14778/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Коваля Р.Й.,
суддів                                                                       Гуляка В.В.,
                                                                                 Ільчишин Н.В.,
з участю секретаря судового засідання                Марцинковської О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року (прийняте у м. Тернополі суддею Шульгачем М.П.; складене у повному обсязі 16 жовтня 2020 року) в адміністративній справі № 500/2197/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

                                                     В С Т А Н О В И В :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просив:
- визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі – ГУ ПФУ в Тернопільській області), оформлене листом від 17.07.2020 щодо відмови в призначенні йому пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
- зобов`язати ГУ ПФУ в Тернопільській області призначити та виплачувати йому пенсію із зниженням пенсійного віку згідно ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 18.05.2020.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він, як потерпілий внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, має право на призначення пенсії за віком згідно статті 55 Закону України “Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року позов задоволено.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржило ГУ ПФУ в Тернопільській області, яке вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; та за неправильного застосування норм матеріального права. Тому просило скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що позивач надав документи з яких видно, що в нього немає мінімального необхідного періоду роботи чи проживання в зоні посиленого радіологічного контролю не менше 4 років станом на 01.01.1993 для призначення пенсії за віком згідно статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача, в якій просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) не здійснювалося.
Також за приписами частини другої статті 313 КАС України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав

Як встановлено судом, ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ в Тернопільській області із заявою від 10.05.2020 № 1580 щодо призначення йому пенсії за віком згідно статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», подавши необхідні документи.
Проте, за результатами розгляду заяви та доданих до неї документів, відповідач своїм рішенням, оформленим листом від 17.07.2020, відмовив позичу в призначенні пенсії, мотивуючи тим, що останній не підтвердив мінімальний необхідний період роботи чи проживання в зоні посиленого радіологічного контролю не менше 4 років станом на 01.01.1993.

Вважаючи протиправним рішення відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції мотивував це тим, що наявність у позивача посвідчення “Потерпілий від Чорнобильської катастрофи” є достатнім підтвердженням факту, що той протягом 4 років проживав або постійно працював у зоні посиленого радіологічного контролю.

Проте, колегія суддів апеляційного суду вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими, виходячи з таких підстав.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-XII від 28.02.1991 (далі - Закон № 796-XII).

Згідно зі статтею 55 Закону № 796-XIІ особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Частиною другою статті 55 Закону № 796-XII передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років, мають право на зниження пенсійного на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

З наведеної правової норми видно, що право на зменшення пенсійного віку мають лише ті особи, які постійно проживали чи працювали у зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 не менше 4 років.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України № 106 від 23 липня 1991 року смт. Заводське включено до переліку населених пунктів, віднесених до IV зони посиленого радіоекологічного контролю.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 проживав та був зареєстрований в смт.Заводське, Чортківського району, Тернопільської області:
1. з 25.04.1990 по 10.04.1992 за адресою АДРЕСА_1 ;
2. з 10.04.1992 по 21.07.2009 за адресою АДРЕСА_2 ;
3. з 21.07.2009 по теперішній час за адресою АДРЕСА_3 ,
що підтверджується довідкою від 13.05.2020 № 227, виданою Заводською селищною радою Чортківського району Тернопільської області.

Таким чином, з аналізу долучених доказів встановлено, що позивач станом на 01.01.1993 постійно проживав на території смт. Заводське Чортківського району Тернопільської області, тобто в зоні посиленого радіоекологічного контролю менше визначених законом 4-ох років, що не може бути підставою для призначення пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону № 796-XII.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зауважити, що суд помилково встановив наявність у позивача посвідчення «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи», оскільки у справі є посвідчення серії НОМЕР_1 громадянина, який постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю (посвідчення діє на час проживання на вказаній території), що не є одним і тим же, та не є достатнім підтвердженням факту, що той протягом 4 років проживав або постійно працював у зоні посиленого радіологічного контролю.

Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені положення законодавства, колегія суддів дійшла переконання про те, що заявлений позов є безпідставним та необґрунтованим, через що задоволенню не підлягає.

Згідно зі статтею 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, через що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

                                                  П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області задовольнити.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року в адміністративній справі № 500/2197/20 скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	Н. В. Ільчишин  	
Постанова складена у повному обсязі 15 березня 2021 року.