Постанова
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 січня 2021 року
м. Київ
справа № 450/301/18
провадження № 51- 3604 км 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого                          ОСОБА_6 на вирок Львівського апеляційного суду від 30 червня 2020 року                          у кримінальному провадженні, дані про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12017140270002039, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, котрий народився у с. Стовпів, Чуднівського району Житомирської області, зареєстрований на АДРЕСА_1 , проживає на АДРЕСА_2 ,  раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 8 квітня                      2019 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання                                     з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
У задоволенні цивільного позову ОСОБА_7 до ОСОБА_6 та ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено повністю.
Прийнято рішення щодо процесуальних витрат та речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 30 жовтня                     2017 року приблизно о 18 годині, керуючи автопоїздом марки «VOLVOFH 12», державний номерний знак НОМЕР_1 , із напівпричепом «SCHMITZ», державний номерний знак НОМЕР_2 , проїжджаючи по вул. Тракт Глинянський у с. Підбірці Пустомитівського району Львівської області, порушив вимоги пунктів 1.5, 2.3 (б, д),  12.3, 13.1 Правил дорожнього руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки, яка склалася, не стежив за нею та відповідно не реагував на її зміну, не дотримався безпечної дистанції при виникненні перешкоди для руху у вигляді попутного транспортного засобу, не вжив заходів для зменшення швидкості, аж до зупинки транспортного засобу, що в подальшому призвело до зіткнення із задньою частиною трактора МТ382, державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_7 . У результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_7 отримав тяжкі тілесні ушкодження.
Львівський апеляційний суд 30 червня 2020 року задовольнив частково  апеляційні скарги прокурора та представника потерпілого ОСОБА_7 – адвоката                    ОСОБА_9 , скасував вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 8 квітня 2019 року в частині призначеного ОСОБА_6 покарання і вирішенні цивільного позову, ухвалив новий вирок, у якому визнав обтяжуючу покарання обставину – вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, та призначив ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки                  з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. 
Цим же вироком задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 до                      ОСОБА_6 та стягнуто з останнього 200 000 грн. на користь потерпілого                          в рахунок відшкодування моральної шкоди.
У решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого через суворість, просить змінити вирок апеляційного суду щодо нього. Вказує на безпідставне врахування апеляційним судом обставини, яка обтяжує покарання,                а саме: вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. Зазначає, що з огляду на всі обставини, які пом`якшують покарання, та дані про особу винного, своє виправлення вважає можливим без відбування покарання у виді позбавлення волі із застосуванням положень ст. 75 КК. 
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 заперечив проти задоволення касаційної скарги засудженого.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судове рішення суду апеляційної інстанції у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судове рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, за який його засуджено, та кваліфікація вчиненого за ч. 2 ст. 286 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
Натомість доводи засудженого ОСОБА_6 про те, що судом апеляційної інстанції необґрунтовано визнано обставину, яка обтяжує покарання – вчинення ним злочину в стані алкогольного сп`яніння, є необґрунтованими та спростовуються матеріалами провадження.
За змістом ст. 404 КПК апеляційна процедура передбачає оцінку оскаржуваного вироку на відповідність нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам кримінального провадження й дослідженим у судовому засіданні доказам. 
Як вбачається з матеріалів справи, вказаних вимог закону апеляційний суд дотримався. 
Переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 за апеляційними скаргами прокурора та представника потерпілого ОСОБА_7 – адвоката ОСОБА_9 , дослідивши згідно з вимогами ст. 404 КПК в апеляційному порядку обставини, встановлені судом першої інстанції, зокрема повторно допитавши обвинуваченого, дослідивши висновок газоаналізатора «DRAGERAlcotest» 6810 від 30 жовтня 2017 року № 1806, лист Комунальної міської клінічної лікарні швидкої допомоги №02-06  вих.-4237 від 7 грудня 2017 року, результат токсикологічного дослідження                   від 31 жовтня 2017 року № 8781, апеляційний суд оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору взаємозв`язку й достатності для прийняття відповідного процесуального рішення, та дійшов обґрунтованого висновку про скоєння ОСОБА_6 інкримінованого йому злочину в стані алкогольного сп`яніння. 
Такий висновок апеляційного суду достатньо вмотивований і ґрунтується на доказах, які були предметом безпосереднього дослідження суду першої та апеляційної інстанцій, і у своїй сукупності отримали належну оцінку апеляційного суду із дотриманням вимог статей 23, 94 КПК.
Так, згідно з висновком газоаналізатора «DRAGERAlcotest» 6810 від 30 жовтня 2017 року № 1806, після проведеного огляду ОСОБА_6 30 жовтня 2017 року                     о 19 годині на визначення стану алкогольного сп`яніння, результат становив – 1, 25 проміле. 
Крім того, відповідно до листа Комунальної міської клінічної лікарні швидкої допомоги № 02-06  вих.-4237 від 7 грудня 2017 року,  за результатами токсилогічного дослідження № 8781 від 31 жовтня 2017 року, яке проводилося               31 жовтня 2017 року о 1:15 год., навіть через значний проміжок часу після вчинення злочину у ОСОБА_6 виявлено у крові алкоголь у розмірі 0, 15 проміле.
Таким чином, з огляду на викладені у вироку апеляційного суду докази, які                         є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх достовірності та об`єктивно підтверджують, що на момент вчинення злочину ОСОБА_6 перебував в стані алкогольного сп`яніння, Суд не може констатувати, що його винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, в стані алкогольного сп`яніння не доведено поза розумним сумнівом. 
Вирок суду апеляційної інстанції є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам статей 370, 420 КПК. У вироку наведено докладні мотиви прийнятого рішення                      з посиланням на докази на підтвердження встановлених судом обставин.
Доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_6 щодо неправильного застосування апеляційним судом закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного йому покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого через суворість, та можливості звільнення його на підставі ст. 75 КК від відбування покарання                           з випробуванням, є безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.
Суворо індивідуальний підхід при призначенні покарання з урахуванням характеру  і ступеню суспільної небезпеки вчиненого злочину, особи винного і обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання, забезпечує застосування оптимальної  моделі кримінального покарання як щодо осіб, які раніше притягувались до кримінальної відповідальності, не стають на шлях виправлення, вчинили тяжкі злочини, так й щодо осіб, які вперше вчинили менш небезпечні злочини.
Тобто, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності, суд вправі визначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.
Так, ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого                            ч. 2 ст. 286 КК. Санкція вказаної норми передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком до трьох років або без такого.
Обираючи ОСОБА_6 міру примусу, апеляційний суд, виконуючи приписи ст. 65 КК, повною мірою врахував тяжкість вчиненого злочину, який згідно зі ст. 12 КК                     є тяжким, обставину, яка пом`якшує покарання – визнання вини, дані про особу засудженого, котрий вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, має на утриманні малолітню дитину, та правильно призначив ОСОБА_6 покарання за ч. 2                        ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки, що є мінімальним у межах санкції вказаної норми, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Згідно з приписами ст. 75 КК якщо суд, крім випадків засудження                                   за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Врахувавши конкретні обставини вчиненого злочину та його наслідки, а саме те, що   ОСОБА_6 грубо порушив Правила дорожнього руху, керував автомобілем                      у стані алкогольного сп`яніння, у результаті чого допустив зіткнення з попутним транспортним засобом, що призвело до тяжких тілесних ушкоджень потерпілого ОСОБА_7 , а також взявши до уваги те, що засуджений жодним чином не відшкодував заподіяну шкоду потерпілому, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання у виді позбавлення волі.
На думку колегії суддів, у даному конкретному випадку таке покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Правових підстав вважати його явно несправедливим через суворість немає. Переконливі аргументи, які би ставили під сумнів наведені висновки апеляційного суду                             і доводили необхідність зміни вироку апеляційного суду, в касаційній скарзі засудженого відсутні.
Вирок апеляційного суду в частині призначеного покарання достатньо вмотивований та відповідає вимогам ст. 420 КПК.
Підстав для застосування щодо ОСОБА_6 положень ст. 75 КК та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, про що засуджений порушив питання     у касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставою для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення, не встановлено.
За таких обставин, касаційна скарга засудженого не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Львівського апеляційного суду від 30 червня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого – без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                                            ОСОБА_3